ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1826/26 Справа № 216/2541/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - МАЛАНЮК О. Я. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 червня 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника адвоката Мороза К.Т., який діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , на постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2026 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 гривень (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок), з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто судовий збір,
в с т а н о в и л а :
постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2026 року встановлено, що згідно з даними протоколу 19 березня 2026 року о 09 годині 16 хвилин по вул. Старовокзальній, 5, у Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки Chevrolet Bolt Ev, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: почервоніння обличчя, дуже розширені зіниці, які не реагують на світло. На неодноразову вимогу пройти повний медичний огляд на встановлення стану наркотичного сп`яніння в закладі охорони здоров`я останній чіткої відповіді не надав, почав відволікатися від діалогу, перебиваючи розмову, конфліктував, зачинився у транспортному засобі, яким керував, чим вчинив дії щодо ухилення від огляду на визначення стану сп`яніння, чим порушив п. 2.5 ПДР, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На зазначену постанову захисник адвокат Мороз К.Т., який діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження.
У клопотанні про поновлення строку вказує, що 02.06.2026 АО «КМ ЮНІОН та ПАРТНЕРИ» ознайомилось із матеріалами справи, до цього часу ОСОБА_1 або адвокат копію постанови не отримали.
Вивчивши доводи клопотання про поновлення строку, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог ст. 289 КУпАП скаргу на постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів із дня винесення постанови. У разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом, посадовою особою, правомочним розглядати скаргу.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 участі у судовому засіданні під час постановлення рішення судом першої інстанції не брав. Як зазначає адвокат, копію постанови отримано 02.06.2026, при цьому апеляційну скаргу подано 05.06.2026.
На підставі викладеного вважаю за можливе визнати причину незначного пропуску строку поважною та поновити строк апеляційного оскарження постанови Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2026 року.
В апеляційній скарзі просить постанову суду скасувати та провадження закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На обґрунтування своїх вимог вказує, що ОСОБА_1 неодноразово наголошував працівникам поліції, що бажає самостійно пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі, після чого останньому вручене направлення на проходження огляду на стан сп`яніння.
Зауважує, що направлення виписано о 09:30, однак працівники поліції дозволили рух ОСОБА_1 у момент, коли був виписаний протокол, а саме о 19:57. Після цього ОСОБА_1 одразу поїхав до медичного закладу, що підтверджується висновком, в якому зазначено, що ОСОБА_1 пройшов огляд о 11:50 та ознак сп`яніння не встановлено. Отже, ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду та фактично його пройшов, про що із самого початку наголошував працівникам поліції. Однак останні хибно сприйняли його позицію як відмову та незаконно склали протокол.
Звертає увагу, що працівники поліції виписали направлення ОСОБА_1 у медичний заклад КП «КБЛПД» ДОР, який станом на 19.03.2026 був припинений як юридична особа внаслідок реорганізації, що є суттєвим порушенням.
Наголошує, що відеозапис не містить того, що поліцейськими були встановлені будь-які ознаки наркотичного сп`яніння. Відсутні відомості, що поліцейські виявили у ОСОБА_1 почервоніння обличчя, дуже розширені зіниці, які не реагують на світло, а тим паче повідомили останнього про ознаки, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення.
Вказує, що в матеріалах справи немає відповідних доказів про відсторонення водія від керування транспортним засобом, тобто існують обґрунтовані підозри, що навіть попри наявність складеного стосовно ОСОБА_1 протоколу, останній міг продовжувати рух.
Стверджує, що наведені факти свідчать про неналежність зазначених доказів, які не підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню в межах цієї справи, зокрема стосовно часу, місця, способу та інших обставин вчинення правопорушником протиправного діяння.
Зауважує, що з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 допустив будь-які порушення правил дорожнього руху, за які його нібито зупинили працівники поліції. У зв`язку із цим усі наступні вимоги працівників поліції водій не був зобов`язаний виконувати, а всі складені процесуальні документи не можуть бути належними та допустимими доказами.
ОСОБА_1 та його захисник Мороз К.Т. у судове засідання апеляційної інстанції не прибули, при цьому належним чином повідомлені про день, час і місце апеляційного розгляду цієї справи. Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги за його відсутності та відсутності захисника адвоката Мороза К.Т.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 КУпАП апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів із дня надходження справи до суду.
До того ж, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати наданих процесуальним законом заходів для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається насамперед на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 зазначеної Конвенції (§ 66–69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Частиною 6 ст. 294 КУпАП встановлено, що неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, керуючись ст. 268 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути цю справу за відсутності ОСОБА_1 та його захисника на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи.
Вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали адміністративної справи, обміркувавши наведені доводи захисту, викладені ним в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність цієї особи в його вчиненні та інші обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення.
Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Також під час розгляду справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з приписами ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.
Згідно з положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV рішення ЄСПЛ є джерелом права в Україні.
Відповідно до положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та правових позицій, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» (заява № 22150/02, параграф 2), у якому відображений принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
Частиною 2 ст. 283 КУпАП встановлено, що постанова у справі про адміністративне правопорушення повинна містити, зокрема, опис обставин, установлених під час розгляду справи.
Виходячи з цього, суд під час ухвалення рішення зобов`язаний викласти у постанові за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення обставини вчинення такого правопорушення, які цим судом визнані доведеними або які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, суддею Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області не встановлено обставин справи, а в оскаржуваному рішенні лише наявне посилання на протокол про адміністративне правопорушення. У мотивувальній частині судом першої інстанції фактично не встановлено обставин справи, не досліджено факт адміністративного правопорушення. Взагалі не зазначено обставин, які безпосередньо встановлені судом, а вони викладені лише відповідно до протоколу.
Особливістю правозастосовної діяльності у судочинстві є те, що збирання та попереднє встановлення фактів здійснюється одними особами, а прийняття рішення по суті — іншими. Незважаючи на те, чи така попередня діяльність має офіційний характер, орган правозастосування, перш ніж прийняти правове рішення, зобов`язаний оцінити її результати, переконатися в тому, що фактична ситуація, передбачена гіпотезою відповідної правової норми, наявна. Суд, який здійснює судовий розгляд, не вправі обмежитись наданими фактами без їх власної оцінки.
З огляду на зазначене, такі істотні порушення тягнуть за собою скасування судового рішення та постановлення нової постанови судом апеляційної інстанції.
Переглядаючи справу про адміністративне правопорушення, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 інкриміноване вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за ознакою відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їхню увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, доведенню підлягає факт керування транспортним засобом з ознаками сп`яніння та факт відмови від проходження відповідного огляду на стан такого сп`яніння.
На підтвердження вини ОСОБА_1 надані:
– протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 618693 від 19.03.2026;
– направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відповідно до якого ОСОБА_1 не проходив такого огляду;
– рапорт інспектора патрульної поліції;
– долучений до матеріалів справи відеозапис.
Дослідивши відеозапис поліцейських, який є додатком до протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , апеляційним судом встановлено, що працівниками патрульної поліції зупинений ОСОБА_1 за порушення вимог ПДР України під час здійснення зупинки. Після спілкування з водієм виявлені ознаки наркотичного сп`яніння, про що повідомлено ОСОБА_1 , зокрема: поліцейським наголошено про поведінку, яка не відповідає обстановці, і розширені зіниці, та запропоновано водієві пройти огляд у закладі охорони здоров`я. На це ОСОБА_1 погодився, однак зазначив, що поїде самостійно до медичного закладу, оскільки не може залишити свій транспортний засіб. На це поліцейськими наголошено, що за відмову від проходження огляду передбачена адміністративна відповідальність, та знову запропоновано пройти огляд у закладі охорони здоров`я, на що ОСОБА_1 вкотре зауважив, що він не відмовляється проходити огляд, однак пройде його самостійно, оскільки вважав умови, за якими йому запропоновано проїхати до закладу охорони здоров`я, неприйнятними. Внаслідок цього складений протокол про адміністративне правопорушення.
Апеляційний суд звертає увагу, що після зауваження водія про те, що він погоджується пройти огляд на стан сп`яніння, однак буде його проходити самостійно, працівники поліції, будучи посадовими особами, обізнаними про порядок проведення огляду та вимоги КУпАП у цій частині, не повідомили ОСОБА_1 , що проходження ним огляду на стан наркотичного сп`яніння самостійно, без участі працівників поліції, тягне за собою недійсність такого огляду.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 266 КУпАП огляд осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їхню увагу та швидкість реакції, здійснюється в закладах охорони здоров`я не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення. Огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводяться в присутності поліцейського.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 266 КУпАП огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.
Отже, ОСОБА_1 , будучи не попередженим про законодавчу заборону проходження огляду самостійно за відсутності працівників поліції, наполягав на такому самостійному проходженні, тобто впевнено погоджувався пройти огляд, свідомо допускаючи таку можливість. При цьому, коли інспектор поліції зауважив, що за відмову від проходження огляду буде складений протокол про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 наголосив, що не відмовляється від проходження огляду, розраховуючи, що такий огляд можна пройти самостійно.
На переконання апеляційного суду, такі дії працівників поліції, які виразились у неналежному роз`ясненні ОСОБА_1 порядку проведення огляду на стан наркотичного сп`яніння, а саме в умисному замовчуванні неможливості для водія пройти огляд у закладі охорони здоров`я за відсутності працівників поліції, свідчать про формальне проведення огляду на стан наркотичного сп`яніння водія ОСОБА_1 та введення його в оману шляхом замовчування про неможливість проходження огляду на стан сп`яніння самостійно, що беззаперечно вказує на порушення права на захист ОСОБА_1 , який був необізнаний про обсяг обвинувачення щодо нього.
Отже, аналізуючи вказані обставини, зафіксовані на відеозаписі поліцейських, апеляційний суд встановив, що відсутні достовірні відомості, які б давали підстави беззаперечно стверджувати, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, а його волевиявлення було безсумнівним.
Крім того, як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення та обставин, визнаних місцевим судом доведеними, у ОСОБА_1 виявлені ознаки наркотичного сп`яніння, зокрема: почервоніння обличчя, дуже розширені зіниці, які не реагують на світло. При цьому під час спілкування ОСОБА_1 наголошено про поведінку, яка не відповідає обстановці, та розширені зіниці очей.
При цьому ОСОБА_1 увесь час перебував в автомобілі, працівники поліції не здійснювали жодних дій для перевірки реакції зіниць очей, а констатація лише розширених зіниць жодним чином не вказує на відсутність реакції на світло. Тобто в матеріалах справи відсутні дані як щодо наявності, так і щодо відсутності реакції зіниць на світло через відсутність такої перевірки працівниками поліції.
При цьому невідповідність даних, які наведені у протоколі про адміністративне правопорушення, фактичним обставинам, які відображені матеріалами справи, вказує на обґрунтовані сумніви щодо тих обставин, які викладені в протоколі про адміністративне правопорушення.
Суд, розглядаючи справу про вчинення адміністративного правопорушення, не вправі вийти за межі тих фактичних обставин, які були встановлені протоколом про вчинення адміністративного правопорушення.
Протокол про адміністративне правопорушення по суті є обвинувальним актом, на основі якого у сукупності з іншими доказами встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість цієї особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 256 КУпАП протокол є єдиним документом, у якому зазначається суть правопорушення, тобто це фактично те обвинувачення, яке висунуто особі від імені держави відповідними посадовими особами. Під час розгляду справи суддею у межах порушеного провадження надається правова оцінка діянню на предмет його протиправності.
Отже, суддя, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, повинен всебічно, повно й об`єктивно дослідити всі обставини справи, оцінивши кожен доказ як окремо, так і в їх сукупності, та навести у своєму рішенні висновки за результатами їх дослідження й оцінки щодо відсутності або наявності в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, складу інкримінованого їй адміністративного правопорушення.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово посилався на те, що провадження у справах про адміністративне правопорушення за гарантіями може прирівнюватися до кримінального для цілей застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 39 рішення від 09.09.2011 у справі «Лучанінова проти України», заява № 16347/02; п. 1 резолютивної частини рішення від 30.10.2014 у справі «Швидка проти України», заява № 17888/12), обґрунтовуючи це, зокрема, як характером законодавчого положення, яке порушувалося (КУпАП), так і профілактичною та каральною метою стягнень, передбачених цим положенням.
З урахуванням положень і тлумачень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення доведеності вини.
Відсутність у матеріалах справи повного комплексу доказів, які узгоджуються між собою та підтверджують обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, фактично позбавляє можливості поза розумним сумнівом встановити наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожен має право на справедливий судовий розгляд, а також практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011, заява № 16347/02), «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04), «Карелін проти Росії» (рішення від 20.09.2016, заява № 926/08), апеляційний суд виходить із того, що провадження у справах про адміністративні правопорушення, які за своєю суттю мають каральний характер, повинно відповідати гарантіям справедливого суду, включаючи принцип змагальності та рівності сторін.
Європейський суд з прав людини у вказаних рішеннях наголошував, що суд не може виступати стороною обвинувачення та самостійно відшукувати докази вини особи, а відсутність належної доказової бази або неможливість її перевірки не може бути компенсована припущеннями чи формальним посиланням на протокол про адміністративне правопорушення.
У рішенні у справі «Карелін проти Росії» Суд, зокрема, зазначив, що у випадку, коли сторона обвинувачення фактично не представлена у судовому засіданні, а суд перебирає на себе її функції, це порушує принцип змагальності та рівності сторін, гарантований ст. 6 Конвенції.
Також у рішенні у справі «Малофєєва проти Росії» ЄСПЛ підкреслив, що засудження особи не може ґрунтуватися виключно на документах, складених органами обвинувачення, без належної можливості їх перевірки та без надання стороні захисту ефективної можливості спростувати такі докази.
У справі «Лучанінова проти України» Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що адміністративні провадження, які можуть призвести до накладення значних санкцій, повинні відповідати тим самим стандартам справедливого судового розгляду, що й кримінальні провадження, зокрема щодо стандарту доказування.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що дані, відображені у протоколі про адміністративне правопорушення щодо наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не можуть вважатися достатніми та беззаперечними доказами вини, оскільки не підтверджені іншими доказами.
Відповідно до ч. 5 ст. 266 КУпАП огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.
Відповідно до п. 21 розділу ІІІ Інструкції висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп`яніння, складені з порушенням вимог цієї Інструкції, вважаються недійсними.
Отже, апеляційним судом встановлено порушення поліцейськими порядку проведення огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння відповідно до ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що під час оцінки доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (п. 161 рішення від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom); п. 65 рішення від 21.07.2011 у справі «Коробов проти України» (Korobov v. Ukraine), заява № 39598/03). Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Згідно з правовими позиціями Європейського суду з прав людини розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. «Поза розумним сумнівом» має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного й неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення «поза розумним сумнівом» недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, була та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
При цьому відповідно до ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення за відсутності будь-яких інших доказів не є беззаперечним доказом вини особи, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи і не узгоджується зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який передбачає співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій.
Апеляційним судом встановлено, що матеріалами справи поза розумним сумнівом не доведений факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння та наявності у нього зазначених ознак сп`яніння, що є обов`язковими складовими інкримінованого йому адміністративного правопорушення. Працівники поліції обмежились лише формальним складанням протоколу та інших документів, до яких внесені відомості, що не підтверджуються фактичними обставинами та є суперечливими між собою, що може свідчити про упередженість або недобросовісний підхід до виконання службових обов`язків.
Такі дії працівників поліції, недотримання процедури та порядку проведення огляду на стан сп`яніння є істотним порушенням передбаченого Інструкцією порядку проходження водієм транспортного засобу огляду, що виключає доведеність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
За наведених вище обставин суд доходить висновку про відсутність правових підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП у зв`язку з порушенням інспектором поліції порядку проведення огляду водія на стан наркотичного сп`яніння та складення матеріалів про адміністративне правопорушення.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
При цьому апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29–30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без повторення їх.
У зв`язку із встановленням відсутності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, через порушення порядку та, відповідно, недійсність проведення огляду на стан сп`яніння, інші доводи апеляційної скарги апеляційним судом не перевіряються.
Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційному принципі презумпції невинуватості, передбаченому ст. 62 Конституції України.
Тягар доведення складу адміністративного правопорушення покладається на адміністративний орган, разом з тим особа, яка притягається до відповідальності, звільняється від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення правопорушення.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема за відсутності складу адміністративного правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП).
З наявних матеріалів справи про адміністративне правопорушення не вбачається достатніх та переконливих доказів, які б беззаперечно доводили факт вчинення ОСОБА_1 інкримінованого адміністративного правопорушення.
У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги про відсутність складу правопорушення у діях ОСОБА_1 заслуговують на увагу.
За вказаних обставин постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі — закриттю з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
клопотання захисника адвоката Мороза К.Т., який діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2026 року щодо ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційну скаргу захисника адвоката Мороза К.Т., який діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , задовольнити.
Постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 травня 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувати.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського 
апеляційного суду        Ірина СВІЯГІНА