ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

25 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/7372/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Суховарова А.В., Головко О.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року (суддя Черниш О.А.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Кіровоградській області, в якому просить: 
- визнати протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Ф» №0231696-2410-1118-UA35080110000063919 від 15.05.2024.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року задоволено позовні вимоги. 
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Кіровоградській області форми «Ф» №0231696-2410-1118-UA35080110000063919 від 15.05.2024.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування скарги зазначено, що відповідно до даних АІС «Податковий блок» та витягу з Державного реєстри речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником нерухомого майна за типом об`єкта комплекс будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 817696735249, загальною площею 747,6 кв.м.
Петрівською селищною радою рішенням №1767/8 від 09.07.2021 встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (на 01.01.2023 р. – 6700 грн)/ за 1 квадратний, метр бази оподаткування. 
Внаслідок викладеного, ГУ ДПС у Кіровоградській області визначено ОСОБА_1 податкове зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2023 рік в сумі 75 133,80 грн. (747.6 м2 (база оподаткування) х 100,5 грн, (1,5 % від мінімальної заробітної плати) та сформовано 15.05.2024 податкове повідомлення-рішення №0231696-2410-1118-UA35080110000063919 .
Так, не повинен сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у зв`язку з тим, що зазначеним податком не оподатковуються будь-які будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначенні для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. 
Згідно з п. п. «ж» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ, ,основними умовами, які дають підстави платнику податку не враховувати належні йому об`єкти нерухомого майна у складі об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно є: належність власника таких об`єктів до сільськогосподарських товаровиробників; належність будівель та споруд до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, ненадання власниками таких об`єктів в оренду, лізинг, позичку.
Тобто обов`язковим є одночасне виконання обох зазначених вище умов.
Позивач упродовж 2023 року зареєстрованою фізичною особою- підприємцем не значилась. Податкова звітність як фізичною особою-підприємцем так і фізичною особою не подавалася. Земельні ділянки, які обробляються одноосібно за фізичною особою не рахуються. 
Натомість позивач зазначає, що веде сільськогосподарську діяльності через засноване нею фермерське господарство «Агро-Степ», в якому вона є засновником та керівником фермерського господарства.
Проте, позивачу належать на праві приватної власності нежитлові приміщення площею 747,6 кв.м., що підтверджується, відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
13.01.2022 вказаний комплекс будівель позивачем передано безстроково та безоплатно для використання у виробничій с/г діяльності створеному нею Фермерському господарству «Агро-Степ».
Будь-яких доказів, крім акту приймання-передачі майна, на підтвердження внесення позивачем до статутного (складеного) капіталу, або передачі у інший законний спосіб, Фермерському господарству «Агро-Степ» нерухомого майна комплекс будівель , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 позивачем не надано.
З наданого позивачем витягу з Державного реєстра речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень також не вбачається записи про реєстрацію права власності/ користування вказаним майном саме ФГ «Агро-Степ», навпаки власником зазначеного майна вказано ОСОБА_1 . 
Крім того, вказана дія з передачі майна до статутного (складеного) капіталу повинна бути відображена в установчих документах та відповідно зміни, внесені до установчого документа, реєструються в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, згідно п.8 ч.4 ст.17 Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб а підприємців та громадських формувань» № 755-ІУ від 15.05.2003.
Протягом 2022 -2023 років відповідно до реєстраційних даних: АІС «Податковий блок» інформація щодо реєстрації змін відомостей про юридичну особу ФГ «Агро-Степ» не надходила. 
Таким чином, наразі відсутні докази, що вказаний об`єкт нерухомості у 2023 році знаходився у статутному (складеному) капіталі ФГ «Агро-Степ» та як наслідок не входив до об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно.
Отже, позивачем не дотримано вимог п. п. «ж» п. п. 266.2.2 п. 266.2 ст, 266 ПКУ, які дають підстави платнику податку не враховувати належні йому об`єкти нерухомого майна у складі об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
В обґрунтування зазначено, зокрема, що судом при розгляді справи вірно встановлено обставини, що ОСОБА_1 веде сільськогосподарську діяльність через засноване нею фермерське господарство «Агро-Степ», які, з огляду на види здійснюваної господарської діяльності, є А сільськогосподарськими товаровиробниками, а комплекс будівель загальною площею 747,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з 14 січня 2022 року належить фермерському господарству «Агро-Степ», відноситься до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 та використовується цим фермерським. господарством у власній виробничій сільськогосподарській діяльності, а/ відтак, з урахуванням доказів у справі, кваліфікаційних ознак та функціонального призначення, підпадає під дію положень підпункту «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2. статті 266 ПК України та не може вважатися об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
Відтак, суд дійшов вірного висновку про протиправність визначення позивачу податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік, та про наявність підстав для визнання протиправним і скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Позивач зазначає, що за вимогами законодавства, сільськогосподарським виробником є фізична або юридична особа, яка здійснює виробництво і самостійну переробку власно виробленої продукції рослинництва і тваринництва. Належність особи до категорії сільськогосподарських виробників не залежить від організаційної форми здійснення нею сільськогосподарської діяльності (юридична особа, фізична особа чи фізична особа- підприємець). .
Позивач ОСОБА_1 є єдиним засновником та головою створеного - нею фермерського господарства «Агро-Степ» (ідентифікаційний код за ЄДРПОУ 38319359), видами господарської діяльності якого є: 01.11. Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); 01.61. Допоміжна діяльністьу рослинництві; 46.11. Діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами; 46.21. Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; 47.89. Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами. •
Таким чином, позивач ОСОБА_2 веде сільськогосподарську діяльність через засноване нею фермерське господарство «Агро-Степ».
Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 червня 2023 року у справі № 39/5295/21, від 17 -січня 2024 року у справі № 522/3999/23, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.
ОСОБА_1 є засновником та головою фермерського господарства «Агро-Степ», яке зареєстроване як юридична особа 18.12.2012 та знаходиться у с. Малинівка Олександрійського (раніше – Петрівського) району Кіровоградської області.
За рішенням загальних зборів співвласників майна колишнього реформованого КСП імена Карла Маркса Петрівського району Кіровоградської області від 26.12.2014 позивачці виділено в натурі та передано майно, зокрема зерносклад, склад та тік у с. Малинівка.
Згідно з технічним паспортом від 29.09.2015, виконаним ТОВ «ЄВПН» на замовлення ОСОБА_1 , цей комплекс будівель має загальну площу 747, 6 кв.м. (склад А площею 522, 3 кв.м., склад Б площею 225,3 кв.м., ворота №1, огорожа №2, огорожа №3, замощення І).
На підставі цих документів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.12.2015 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на об`єкт нежитлової нерухомості – комплекс будівель площею 747, 6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
У січні 2022 року за рішенням №1 від 13.01.2022 та актом приймання-передачі майна від 14.01.2022 ОСОБА_1 передала до складеного (статутного) капіталу ФГ "Агро-степ" цей комплекс будівель для використання його у виробничій сільськогосподарській діяльності фермерського господарства на умовах безстроковості та безоплатності.
У травні 2024 року за рішенням №1 від 02.05.2024 та актом приймання-передачі майна від 02.05.2024 ОСОБА_1 передала цей комплекс будівель до складеного капіталу ФГ «Агро-Степ» як внесок засновника.
На підставі цих документів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.05.2024 року зареєстровано право власності ФГ «Агро-Степ» на цей об`єкт нежитлової нерухомості, а до Статуту ФГ «Агро-Степ» внесені зміни щодо складу майна господарства.
ГУ ДПС у Кіровоградській області відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, пп. 266.7.2 п. 266 ст. 266 ПК України винесло податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №0231696-2410-1118-UA35080110000063919 від 15.05.2024, яким визначило ОСОБА_1 податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за цей комплекс будівель у розмірі 75133,80 грн. за 2023 рік.
Позивачка отримала це податкове повідомлення-рішення поштою 26.09.2024.
У жовтні 2024 року позивач звернулася до ГУ ДПС у Кіровоградській області із заявою від 05.10.2024 для проведення звірки щодо її права як сільськогосподарського товаровиробника на користування пільгою із сплати податку за цей об`єкт нежитлової нерухомості відповідно до пп. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України. Просила скасувати нарахований їй податок за 2023 рік.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Статтею 6 ПК України надано визначення понять «податок» та «збір». 
Так, податок - це обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платника податку відповідно до цього Кодексу. 
Збором (платою, внеском) є обов`язковий платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податків, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.
Відповідно до п.п.10.1.1 п.10.1 ст.10 ПК України до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно, відмінне від земельної ділянки.
Підпунктом 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України, передбачено, що грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.
Податковим зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом та/або Митним кодексом України (п.п. 14.1.156 п. 14.1 ст. ПК України).
За визначенням підпункту 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.
Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України визначено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно пункту 36.1 статті 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору впорядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Згідно з пунктом 54.1, 54.5 статті 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов`язань платників податків.
Згідно п. 265.1 статті 265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
За положення пп. 266.2.1 п. 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Відповідно до пп. 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Підпунктом 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України закріплено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
За положенням пп. 266.7.1 та 266.7.2 п. 266.7 статті 266 ПК України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку; б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку; в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту "в" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку; г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів "б" і "в" цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості.
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити, визначені в абзаці першому цього підпункту, що надсилаються платнику податку, повинні містити щодо кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, зокрема, але не виключно, інформацію про адресу місцезнаходження об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості, його площу, ставки та надані фізичним особам пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Щодо новоствореного (нововведеного) об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об`єкт.
Контролюючі органи за місцем проживання (реєстрації) платників податку в десятиденний строк інформують відповідні контролюючі органи за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості про надіслані (вручені) платнику податку податкові повідомлення-рішення про сплату податку у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності таких нерезидентів.
За положенням пп. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України, платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.
У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).
Приписами пп. 266.7.4 п. 266.7 ст. 266 ПК України визначено, що органи державної реєстрації прав на нерухоме майно зобов`язані у 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій, надає відомості у строки та в порядку, встановлені підпунктом 70.16.7-1 пункту 70.16 статті 70 цього Кодексу.
У разі подання платником податку контролюючому органу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, відомості про яке відсутні у базі даних інформаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, сплата податку фізичними особами здійснюється на підставі поданих платником податку відомостей до отримання контролюючим органом відомостей від органів державної реєстрації прав на нерухоме майно про перехід права власності на об`єкт оподаткування.
Відповідно до пп. 266.10.2 п.266.10 ст.266 ПК України, у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
Згідно з п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України, податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
Отже, законодавством визначено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. 
У випадку, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, при цьому документом, який посвідчує право на землю є відповідні документи, які видавалися при її наданні.
Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що обов`язок здійснювати оплату земельного податку та орендної плати за земельну ділянку, виникає у осіб, які набули право власності на будівлю, споруду або їх частину саме з моменту реєстрації права власності на таке нерухоме майно, тобто, є неважливим чи оформлено за власником нерухомості у встановленому законом порядку право власності чи право користування на земельну ділянку, яка розташована під об`єктами нерухомості чи ні, оскільки, оформлення права власності, або права користування земельною ділянкою може тривати певний час, а власник нерухомості, фактично користуючись земельною ділянкою, зобов`язаний сплачувати земельний податок (орендну плату) за таке користування.
Аналогічна правова позиція вже була висловлена Верховним Судом України у постанові від 8 червня 2016 року (справа №21-804а16), постанові від 12 вересня 2017 року (справа №21-3078а16) та Верховним Судом у постанові від 31 січня 2018 року справа №825/308/17.
Таким чином, у фізичних осіб, що мають у власності об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості, виникає обов`язок зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
При цьому, відповідно до пп. «ж» пп. 266.2.2. п. 266.1 ст. 266 ПК України, не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Підпунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що . об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі;
Так, відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
За приписами пункту 30.2 статті 30 ПК України, підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
У постанові від 10 липня 2025 року у справі № 120/11299/24 Верховний Суд виснував, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачає наявність таких умов:
- об`єкт нерухомості віднесений до класу «Промислові та складські будівлі» (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023;
- основна діяльність суб`єкта господарювання (юридичної або фізичної особи) класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010;
- об`єкт використовуються за призначенням у господарській діяльності та не здається їх власником в оренду, лізинг, позичку.
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації №507 від 17.08.2000 року затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (ДК 018-2000), який діяв до 01.01.2024.
ДК 018-2000 призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. Ведення Державного класифікатора будівель та споруд здійснює Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві Держбуду України.
Клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства» (код 1271) включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та т. ін. Цей клас не включає: споруди зоологічних та ботанічних садів (2412).
Клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства» (код 1271) включає такі підкласи:
1271.1. Будівлі для тваринництва
1271.2. Будівлі для птахівництва
1271.3. Будівлі для зберігання зерна
1271.4. Будівлі силосні та сінажні
1271.5. Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства
1271.6. Будівлі тепличного господарства
1271.7. Будівлі рибного господарства
1271.8. Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва
1271.9. Будівлі сільськогосподарського призначення інші
Наказом Міністерства економіки України №3573 від 16.05.2023 року затверджено Національний класифікатор 018:2023 «Класифікатор будівель і споруд» (НК 018:2023), який набрав чинності 01.01.2024 року.
Згідно з НК 018:2023 об`єктами класифікації є окремі споруди (будівля, дорога, трубопровід тощо). У виключних випадках класифікаційна одиниця може бути застосована до об`єкта нерухомого майна в цілому. Будівлі класифікуються переважно за їх функціональним призначенням.
Клас «Нежитлові сільськогосподарські будівлі» (код 1271) включає: будівлі, призначені для сільськогосподарської діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, конюшні, розплідники, промислові курники, зерносховища, ангари та фермерські господарські будівлі, погреби, виноробні заводи, винні чани, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо. Цей клас не включає: споруди зоологічних парків та ботанічних садів (2412).
З метою застосування норм підпункту 266.2.2 ПК при визначенні промислових підприємств необхідно дотримуватись вимог Національного класифікатора України ДК 009:2010 та Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.
Аналогічна правова позиція вже була висловлена Верховним Судом у постанові від 31 січня 2024 року справа № 240/31419/21, від 01 лютого 2024 року справа № 819/1983/17, від 21 травня 2024 року справа № 600/5153/23-а.
Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу – це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Верховний Суд в постанові від 04 березня 2021 року у справі № 500/2782/18, аналізуючи положення підпункту «ж» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України в частині визначення «сільськогосподарський товаровиробник», зазначив, що це поняття, яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).
Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Так, поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року №2238-III, під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.
З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».
Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис»:
виробники сільськогосподарської продукції – це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.
Наведені вище поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечать його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.
Зазначене вище відповідає висновку Верховного Суду, викладеному в постановах від 26.11.2020 у справі №560/168/19, від 16.12.2021 у справі №160/9061/20.
Також, загальні підходи до визначення поняття сільськогосподарського виробника сформульовані у постановах Верховного Суду від 01.04.2021 у справі № 820/6752/16, від 17.02.2021 у справі № 820/3707/17, від 24.04.2020 у справі №540/2206/19, від 10.04.2020 у справі №823/1751/17. Верховний Суд зазначив, що системний аналіз Закону України від 18.01.2001 № 2238-III «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років», Закону України «Про сільськогосподарський перепис», підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає підстави для висновку, що в розумінні підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України право на пільгу зі сплати податку мають особи (як юридичні, так і фізичні), які безпосередньо займаються сільськогосподарською діяльністю, тобто, зайняті у процесі виробництва, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції та її подальшої реалізації.
За технічними характеристиками належна позивачу на праві приватної власності будівля може належати до об`єктів, що звільняються від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, наведеному у п.п. "є" 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.
ОСОБА_1 є єдиним учасником (засновником) та кінцевим бенефіціарним власником юридичної особи ФГ «Агро-степ» з часткою у складеному капіталі господарства в розмірі 100 %.
Видами діяльності ФГ «Агро-степ» є: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); допоміжна діяльність у рослинництві; діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами; оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами.
ФГ «Агро-степ» має в оренді земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Петрівської об`єднаної територіальної громади Олександрійського району.
Отже ФГ «Агро-степ» є суб`єктом господарювання – сільськогосподарським товаровиробником, який займається виробництвом (вирощуванням) сільськогосподарської продукції та здійснює операції з її постачання.
Експертним висновком №2408702 від 27.03.2024, складеним ДП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» за замовленням позивачки, підтверджено, що будівлі та споруди, які складають комплекс будівель площею 747, 6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , за класифікаційними ознаками, технічними характеристиками та функціональним призначенням (призначені для зберігання та післязбиральної обробки зерна) відповідають кодам 1271.3, 1271.9 ДК 018-2000 та коду 1271 НК 018:2023.
У 2023 році цей комплекс будівель в оренду, лізинг, позичку іншим особам не передавався, а фактично використовувався ФГ «Агро-степ» за призначенням у господарській діяльності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
У січні 2022 року за рішенням №1 від 13.01.2022 та актом приймання-передачі майна від 14.01.2022 ОСОБА_1 передала до складеного (статутного) капіталу ФГ "Агро-степ" цей комплекс будівель для використання його у виробничій сільськогосподарській діяльності фермерського господарства на умовах безстроковості та безоплатності.
У травні 2024 року за рішенням №1 від 02.05.2024 та актом приймання-передачі майна від 02.05.2024 року ОСОБА_1 передала цей комплекс будівель до складеного капіталу ФГ «Агро-степ» як внесок засновника.
Спірним є те, чи поширюється на позивача встановлена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга, якщо безпосередньо він не є суб`єктом господарювання, але є єдиним засновником такого суб`єкта. При цьому об`єкт нерухомості переданий його власником суб`єкту господарювання на підставі договору особистого сервітуту.
Частини 1 та 2 статті 55 Господарського кодексу України (втратив чинність з 28 серпня 2025 року) суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом (частини 1, 2 статті 83 ЦК України).
Отже, однією із форм здійснення підприємницької діяльності є заснування юридичної особи.
Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України визначає Закон України «Про фермерське господарство».
За ч. 1-2, 4 статті 1 Закону України «Про фермерське господарство», Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.
Фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Фермерське господарство діє на основі установчого документа (для юридичної особи - статуту, для господарства без статусу юридичної особи - договору (декларації) про створення фермерського господарства). В установчому документі зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України.
За положенням статті 19 Закону України «Про фермерське господарство», до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.
Відповідно до положення статті 20 Закону України «Про фермерське господарство», майно фермерського господарства належить йому на праві власності.
Майнові права, що входять до складеного капіталу фермерського господарства, передаються йому на визначений у Статуті термін.
У власності фермерського господарства може перебувати будь-яке майно, в тому числі земельні ділянки, житлові будинки, господарські будівлі і споруди, засоби виробництва тощо, яке необхідне для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і набуття якого у власність не заборонено законом.
Фермерське господарство має право здійснювати відчуження та набуття майна на підставі цивільно-правових угод.
Порядок володіння, користування і розпорядження майном фермерського господарства здійснюється відповідно до його Статуту, якщо інше не передбачено угодою між членами фермерського господарства та законом.
За положенням ч. 1-2 статті 22 Закону України «Про фермерське господарство», Фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання.
За рішенням членів фермерського господарства відповідно до закону фермерське господарство як цілісний майновий комплекс може бути відчужене на підставі цивільно-правових угод громадянам України, які мають право на створення фермерського господарства, або юридичним особам України для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Колегія суддів зазначає, що у рішенні Конституційного Суду України № 12-р(II)/2024 від 18 грудня 2024 року у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів статті 51 Цивільного кодексу України (щодо конституційних гарантій прав фізичних осіб-підприємців) Конституційний Суд України вказав, що дотримання конституційних гарантій вільного розвитку підприємництва є значущим не лише для ефективного розвитку ринкової економіки, самозайнятості осіб і наповнення Державного бюджету України, а й для зміцнення таких основоположних цінностей конституційного порядку України, як демократія та правовладдя (верховенство права). Відносини держави і підприємництва мають втілювати європейську ідентичність Українського народу, незворотність європейського та євроатлантичного курсу України (абзац п`ятий преамбули Конституції України).
Конституційний Суд України наголосив, що свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, законодавець визначив як одну із загальних засад цивільного законодавства (пункт 4 статті 3 Кодексу). Забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб`єктів господарювання, свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом, є загальними принципами господарювання в Україні (абзаци другий, третій статті 6 Господарського кодексу України). Отже, свобода особи, втілена у праві на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, гарантованому кожному частиною першою статті 42 Основного Закону України, сприяє реалізації низки інших конституційних прав, зокрема права власності (стаття 41 Конституції України).
Конституційний Суд України звернув увагу на те, що основою юридичного статусу фізичної особи є гарантовані Конституцією України людські права і свободи. У випадку реалізації фізичною особою конституційного права на підприємницьку діяльність її юридичний статус додатково набуває правомочностей, які випливають зі статусу підприємця. Водночас юридичний статус підприємця не обмежує фізичну особу щодо обсягу її людських прав і свобод, гарантованих Конституцією України.
Не можна залишити поза увагою і усталену позицію Верховного Суду, що неодноразово висловлювалась при вирішенні спорів щодо застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України та яка полягає в тому, що запровадження законодавцем означеної пільги за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків – фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Також, Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2025 року у справі № 160/18696/23 у подібних правовідносинах виснував, що у випадку використання будівлі промисловості суб`єктом господарювання, єдиним засновником якого є фізична особа – власник такої будівлі, така фізична особа не позбавлена можливості бути звільненою від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на підставі підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України за умови дотримання інших обов`язкових умов для застосування такої пільги, а саме: належність об`єкта нерухомості до класу «Промислові та складські будівлі» (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023; класифікація основного виду діяльності суб`єкта господарювання у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010; використання об`єкта нерухомості за призначенням у господарській діяльності; об`єкт нерухомості не здається їх власником в оренду, лізинг, позичку.
У постановах від 24.07.2024 у справі №400/2283/20, від 09.05.2023 у справі № 380/10802/22, від 21 жовтня 2025 року у справі №400/6834/24 Верховний Суд звертав увагу, що фермерське господарство, в розумінні частини першої статті 1 Закону України від 19.06.2003 № 973-IV «Про фермерське господарство», є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Також Верховний Суд зазначав, що правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі. Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Отже, з урахуванням висновків Верховного Суду у, суд дійшов висновку, що нежитлові будівлі, які належать позивачу на праві власності, не є об`єктами оподаткування відповідно до пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
На підставі викладеного, суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що протиправності спірного ППР, що є підставою для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення – рішення.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя А.В. Суховаров 

суддя О.В. Головко