Справа №577/6222/24 	
Номер провадження 22-ц/816/2250/26 	
Категорія - 39 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Сидоренко А.П. (суддя-доповідач), суддів: Собини О.І., Нестеренка М.В.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яреська Тараса Віталійовича на заочне рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 грудня 2024 року, ухвалене в м. Конотоп у складі судді Кравченка В.О. у справі за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІННОВА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

в с т а н о в и в:

14 листопада 2024 року ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» звернулося до суду з указаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 січня 2024 року між позивачкою та відповідачкою укладено договір про надання грошових коштів у позику №2598470124, за умовами якого їй надано грошові кошти в сумі 7000 грн, зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 1,99 % на день та базовою ставкою 2,99% на день, строк позики 14 днів, дата повернення 16 січня 2024 року.
Відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, суму позики своєчасно не повернула, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у загальному розмірі 60025,00 грн., яка складається із заборгованості: за тілом кредиту - 7000,00 грн., за відсотками- 53025,00 грн.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 60025,00 грн судові витрати у виді судового збору в розмірі 2422,40 грн.
Заочним рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 грудня 2024 року позов ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» заборгованість за Договором надання грошових коштів у позику №2598470124 від 04 лютого 2024 року, загальною сумою 60025,00 грн, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту — 7000,00 грн, за відсотками – 53025,00 грн, а також судовий збір – 2422,40 грн, всього 62447 грн 40 коп.
Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 квітня 2026 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 грудня 2024 року у справі № 577/6222/24.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник відповідачки подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнувши з відповідачки на користь позивача заборгованість за Договором про надання грошових коштів у позику № 2598470124 від 02 січня 2024 року у розмірі 9450,00 грн, з яких: 7000,00 грн - тіло кредиту, 2450,00 грн - проценти за користування кредитом, у решті позову відмовити.
Також просить стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати, понесені у суді апеляційної інстанції, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги. 
В доводах апеляційної скарги зазначає, що апелянт оскаржує заочне рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів, нарахованих поза межами встановленого договором строку кредитування.
Згідно умов Договору позики строк кредитування становить 14 днів — з 02 січня 2024 року по 16 січня 2024 року. Водночас позивач просив стягнути проценти за користування кредитом у розмірі 53025,00 грн, розраховані виходячи з суми кредиту 7000,00 грн, процентної ставки 2,5 % на день та періоду користування кредитом 303 дні.
Враховуючи те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу погодженого сторонами строку кредитування, нарахування таких процентів за Договором могло здійснюватися лише до 16 січня 2024 року включно.
Отже, нарахування ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» процентів за користування кредитом після 16 січня 2024 року не ґрунтується на умовах Договору та вимогах закону.
Апелянт також посилається на неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 1048 ЦК України та неврахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, відповідно до яких кредитодавець має право нараховувати проценти за користування кредитом лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що відповідачка ініціювала продовження строку кредитування, зверталася до позивача через особистий кабінет із заявою про пролонгацію, укладала додаткову угоду про продовження строку дії Договору або підписувала таку угоду одноразовим ідентифікатором.
За відсутності зазначених доказів сам по собі факт неповернення позики у встановлений договором строк не свідчить про пролонгацію договору та не є підставою для нарахування процентів за користування кредитом після спливу погодженого сторонами строку кредитування.
Відсутність доказів ініціювання ОСОБА_1 продовження строку кредитування, укладення відповідної додаткової угоди та її підписання одноразовим ідентифікатором свідчить про недоведеність факту досягнення сторонами домовленості щодо пролонгації Договору після 16 січня 2024 року.
Отже, позивач не довів факту продовження строку кредитування у порядку, передбаченому Договором позики, а тому нарахування процентів після спливу 14-денного строку кредитування є безпідставним та таким, що не відповідає умовам Договору.
Суд першої інстанції не перевірив дотримання встановленого Договором порядку пролонгації та не встановив наявності доказів, які б підтверджували волевиявлення відповідачки на продовження строку кредитування.
За таких обставин висновок суду про наявність підстав для стягнення процентів за 303 дні користування кредитом є необґрунтованим та не відповідає умовам Договору і вимогам матеріального права.
Відзив від представника позивача на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте зазначеним вимогам закону рішення суду в повній мірі не відповідає.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи слідує, що 02 січня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» укладено договір про надання грошових коштів у позику №2598470124 (далі – Договір), за умовами якого позикодавець зобов`язується надати позичальнику позику у розмірі 7000 грн шляхом перерахунку на банківський рахунок (банківську картку) на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику у погоджений умовами договору строк або достроково та сплатити проценти за користування позикою, нараховані згідно п.1.3, п.1.4 та/або 1.5 цього договору, його додатків (а.с. 11-14). 
Згідно п.1.2 Договору строк позики (строк дії Договору)14 днів, а за п. 1.3.2 Договору дата повернення позики - 16 січня 2024 року. 
За умовами п. 1.4 Договору на період строку, визначеного п. 1.2 Договору, нарахування процентів здійснюється за Дисконтною процентною ставкою в розмірі 1,99% (з урахуванням Програми Лояльності ТОВ «ІННОВА ФІНАНС», Правил акцій ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» «Повторний кредит») від суми позики за кожний день користування позикою.
Згідно п. 1.4.1. Договору у межах строку позики, якщо відбулася пролонгація відповідно до розділу 4 даного Договору застосовується позаакційна (базова) процентна ставка визначена у пункті 1.1.5. цього Договору з першого дня дії Договору, якщо інше не буде визначено в додатковій угоді, укладеній між сторонами. Перелік та цифрові значення умов, що підлягають зміні у зв`язку з продовженням строку позики визначаються у відповідній додатковій угоді, що укладається між сторонами та відображаються позичальнику в особистому кабінеті.
За умовами п. 1.5 Договору у випадку користування позикою понад строк, встановлений п. 1.2. Договору, з наступного дня після спливу строку вказаного в п. 1.2 цього Договору умови щодо нарахування процентів за Дисконтною процентною ставкою у розмірі 1,99% на день перераховуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується позаакційна (базова) процентна ставка в розмірі 2,99% на день від суми позики за кожен день користування позикою.
Договір укладено в електронній формі та підписано одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до таблиці обчислення загальної вартості позики та реальної річної процентної ставки за договором надання грошових коштів у позику, загальна вартість позики становить 8950,20 грн, яка складається з суми позики у розмірі 7000 грн та процентів за користування позикою у розмірі 1950,20 грн, реальна річна процентна ставка становить 60535,38 % (а.с. 15).
Крім того, ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором підписала паспорт споживчого кредиту, в якому міститься інформація про основні умови кредитування, про орієнтовну реальну вартість кредиту, порядок його повернення (а.с. 23-25).
Кошти в сумі 7000,00 грн перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 – НОМЕР_1 , що підтверджується копією квитанції (а.с. 27-зворот).
Згідно із наведеним у позовній заяві розрахунком, заборгованість відповідачки перед товариством станом на день подання позову (14 листопада 2024 року) становить 60025,00 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7000,00 грн та заборгованості за процентами 53025,00 грн, розрахованої наступним чином 7000 грн х 2,5 % х 303 дні (а.с. 2).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконала та у передбачений у договорі строк кредит та проценти не сплатила, а тому з ОСОБА_2 на користь товариства підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в сумі 60025,00 грн. 
Проте, колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис є одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
У ч. 1 та ч. 2 ст. 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч. 1 ст. 642 ЦК України).
Враховуючи те, що позичальниця порушила умови кредитного договору, належним чином не виконуючи взяті на себе зобов`язання, у зв`язку чим допустила заборгованість перед позивачем, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за Договором про надання грошових коштів у позику № 2598470124 від 02 січня 2024 року.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині нарахованих та стягнутих процентів за користування позикою, з огляду на наступне.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно матеріалів справи, за умовами Договору про надання грошових коштів у позику № 2598470124 від 02 січня 2024 року сторони встановили строк кредитування 14 днів, дата повернення 16 січня 2024 року, однак позивач просить стягнути з відповідачки проценти за користування кредитними коштами, як за період строку кредитування, так і після закінчення цього строку (згідно наведеного в позовній заві розрахунку – 303 дні).
Відповідно до пункту 2.2.1.3 Договору позичальник має право звернутися до позикодавця з наміром продовження строку надання позики.
Згідно з пунктами 4.1, 4.2 договору позичальник має право продовжити строк користування позикою. У випадку ініціювання позичальником пролонгації позичальник сплачує товариству проценти на умовах, що були обрані для здійснення певного виду пролонгації. При цьому, розмір процентів, що сплачує позичальник при оформленні пролонгації здійснюється та визначається виходячи з позаакційної (базової) процентної ставки визначеної у пункті 1.1.5 цього договору, якщо інше не буде визначено в додатковій угоді, укладеній між сторонами. Перелік та цифрові значення умов, що підлягають зміні у зв`язку з продовженням строку позики визначаються у відповідній додатковій угоді, що укладається між сторонами та відображаються позичальнику в особистому кабінеті.
Відповідно до п. 4.6 Договору після кожного оформлення пролонгації, на електронну адресу позичальника, яку позичальник зазначив як контактну при реєстрації на сайті та/або в особистому кабінеті та/або смс повідомленням, товариство направляє повідомлення з інформацією про оформлену позичальником пролонгацію, що містить інформацію щодо: нового строку позики, кінцевої дати строку позики, розміру заборгованості до моменту повернення позичальником.
Згідно з п. 4.9 Договору продовження строку користування позикою здійснюється за зверненням позичальника в електронній формі через особистий кабінет позичальника шляхом укладення додаткової угоди, що підписується з застосуванням одноразового ідентифікатора кожного разу під час реалізації позичальником такого права. Ініціювання позичальником продовження строку позики відбувається без змін умов договору в бік погіршення для позичальника.
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 сплатила проценти та ініціювала продовження строку користування позикою та зміну дати повернення суми позики, а також укладення між сторонами додаткової угоди на реалізацію права позичальниці на продовження строку користування позикою.
Отже матеріали справи не містять відомостей, які б вказували на те, що сторонами вчинялись дії, направлені на узгодження пролонгації строку кредиту.
Враховуючи, що договором надання грошових коштів у позику № 2598470124 від 02 січня 2024 року визначений строк його дії, який становить 14 днів, саме протягом цього строку позивач мав право нараховувати відповідачці передбачені цим договором відсотки.
Крім того, згідно зазначених позивачем розрахунків заборгованості, ним порушується питання про стягнення з відповідачки заборгованості за процентами, виходячи з денної процентної ставки в розмірі 2,5%.
У відповідності до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Згідно до змісту пункту 12 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» денною процентною ставкою за договором споживчого кредитування визначаються загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.
За частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до таких витрат включаються: доходи кредитодавця у виді процентів, комісії кредитодавця та супутні витрати тощо. Внаслідок чого обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки базується на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі (частина 3 статті 8 цього Закону).
За нормами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року.
Пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Передбачений п. 17 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» перехідний період у 240 днів із дозволеною ставкою: 120 днів 2,5%, 120 днів 1,5%, поширюється лише на договори, укладені до набрання Законом чинності, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання Законом чинності. Про це зазначено у ч. 2 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
Перехідні положення закону застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому, Перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами Прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.
Тобто вказаними положеннями закону визначено випадки, в яких можливе застосування збільшеної процентної ставки, а саме стосовно договорів, які були укладені до набрання чинності закону та якщо строк дії таких договорів продовжено вже після набрання ним чинності, що і становитиме в такому випадку перехідний період, протягом якого законодавець визначив вищезазначені процентні ставки.
У зазначеній справі кредитний договір укладено 02 січня 2024 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому умови договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні 1,99% (дисконтна (знижена) процентна ставка) та 2,99% (позаакційна (базова) процентна ставка) є нікчемними в силу положень ч. 5 ст. 8 та ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». 
Тому в період з 02 січня 2024 року по 16 січня 2024 року кредитодавець мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами та вимагати їх стягнення в розмірі 980,00 грн, виходячи з такого розрахунку: 7000,00 грн 1% х 14 днів, які і підлягають стягненню на користь позивача з відповідачки.
Згідно норм ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, рішення суду підлягає зміні в частині розміру заборгованості за кредитним договором та слід стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2598470124 від 02 січня 2024 року в сумі 7980 грн (7000,00 грн тіло кредиту + 980,00 грн проценти).
На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні розподіл судових витрат та пропорційно до задоволеної частини позовних вимог слід стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 314,91 грн (2422,40 грн х 13%).
У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню витрати за апеляційний розгляд справи у розмірі 3633 грн 60 коп. 
Представник відповідачки в апеляційній скарзі також порушує питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Представництво інтересів відповідачки у цій справі в суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Яресько Т.В. на підставі договору про надання правової допомоги №26088 від 05 травня 2026 року та ордеру про надання правничої допомоги № 2173533.
Відповідно до пункту 3.1 договору про надання правової допомоги розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану правничу допомогу, визначається сторонами в окремій додатковій угоді, що є невід`ємною частиною договору.
На виконання зазначених умов 05 травня 2026 року між ОСОБА_1 та адвокатом Яресько Т.В. укладено Додаток № 1 до договору про надання правової допомоги.
Згідно з пунктом 1 Додатку № 1 його предметом є надання правничої допомоги щодо підготовки та подання апеляційної скарги на рішення суду у справі № 9577/6222/24.
Відповідно до пункту 2 Додатку № 1 сторони погодили фіксований розмір гонорару за надання зазначених послуг у сумі 9 000,00 грн, а згідно п. 2.1 до суми фіксованого гонорару, визначеного пунктом 2 Додатку, не входить вартість участі адвоката у судових засіданнях у режимі відеоконференції, яка становить 1000,00 грн за кожне судове засідання та підлягає окремій оплаті.
Пунктами 7.1–7.3 Додатку № 1 до Договору передбачено, що правнича допомога вважається наданою після підписання сторонами акта приймання-передачі послуг. Такий акт має містити відомості про обсяг наданої правничої допомоги, розмір гонорару, що підлягає сплаті відповідно до умов договору, а також додаткові витрати, понесені адвокатом понад узгоджену суму гонорару, якщо такі мали місце.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу апелянтом надано розрахункову квитанцію № 05/05/26 від 05 травня 2026 року, згідно якої відповідачкою сплачено адвокату Яресько Т.В. 9000,00 грн у рахунок оплати правничої допомоги (а.с.80).
Крім того, адвокатом Яресько Т.В. та ОСОБА_1 підписано Акт приймання-передачі послуг № 1, яким підтверджено факт надання правничої допомоги та прийняття її клієнтом без зауважень (а.с.80-зворот).
Згідно детального опису робіт (наданих послуг) згідно договору про надання правової допомоги № 26088 від 05 травня 2026 року відповідачка підтвердила надання адвокатом послуг згідно договору:
- аналіз матеріалів справи, дослідження практики Верховного Суду щодо аналогічних спорів з метою формування правової позиції – 1000,00 грн;
-консультація клієнта щодо стратегії захисту його інтересів, узгодження правової позиції та подальших дій – 2000,00 грн;
- написання апеляційної скарги – 6000,00 грн,
Всього – 9000,00 грн (а.с. 81).
Представник позивача з клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не звертався.
Проаналізувавши долучені до матеріалів справи та подані на підтвердження факту понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу документи, складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, значимість таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, а також з урахуванням критеріїв розумності, реальності, неминучості таких витрат, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу з 9000,00 грн до 3000,00 грн.
З огляду на викладене, з ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
Враховуючи те, що ціна позову у справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яреська Тараса Віталійовича задовольнити. 
Заочне рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 грудня 2024 року змінити в частині розміру заборгованості відсотків за договором про надання коштів та в частині розподілу між сторонами судових витрат, виклавши резолютивну частину в такій редакції.
«Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» заборгованість Договором надання грошових коштів у позику №2598470124 від 02 січня 2024 року у розмірі 7980 грн 00 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7000 грн 00 коп. та заборгованості за відсотками у розмірі 980 грн 00 коп., а також судовий збір в розмірі 314 грн 91 коп.».
В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» відмовити».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 3633 грн 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги та 3000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає касаційному оскарженню.
Головуючий -  	А.П. Сидоренко	

Судді: О.І. Собина 

М.В. Нестеренко