Головуючий І інстанції: М.М. Шаповал

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2026 р. 	Справа № 480/9121/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Мінаєвої К.В. , Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.02.2026, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602 по справі № 480/9121/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Виконавчого комітету Сумської міської ради   
про визнання протиправним та скасування розпорядження, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Виконавчого комітету Сумської міської ради, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови м. Суми від 23 жовтня 2025 року № 718-К про її звільнення з посади начальника відділу економічного аналізу, контролю та аудиту управління внутрішнього контролю та аудиту Сумської міської ради у зв`язку із виключенням управління внутрішнього контролю та аудиту Сумської міської ради із структури виконавчих органів Сумської міської ради на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України;
- поновити її на посаді начальника відділу економічного аналізу, контролю та аудиту управління внутрішнього контролю та аудиту Сумської міської ради;
- стягнути з виконавчого комітету Сумської міської ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04 листопада 2025 року по дату винесення судового рішення. Крім того, просить суд допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за один місяць.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12.02.2026 в задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Сумської міської ради – відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначила, що частина 5 статті 10 Закону №389-VIII є спеціальною нормою щодо порядку переведення осіб, призначених без конкурсу під час воєнного стану. Проте ця норма: не регулює порядок звільнення, не містить прямого виключення з дії ст.49-2 КЗпП, не встановлює спеціальної процедури скорочення. Також, апелянт зазначила, що на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства про працю з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, Крім того, вказала, що на момент попередження про звільнення (02.09.2025) за інформацією Виконавчого комітету СМР та його структурних підрозділів, наданою на адвокатський запит (наявний у справі) безпосередньо в апараті виконавчого комітету Сумської міської ради були наявні вакантні рівнозначні посади, або такі, що відповідають освіті та досвіду роботи позивача. На думку апелянта суд першої інстанції не дослідив, чи могло бути досягнуто мети реорганізації без звільнення позивача шляхом перерозподілу функцій або призначення на вакантну посаду. Також, як зазначив апелянт, закон №2493-III не містить спеціальної норми, аналогічної п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII, отже, на думку апелянта звільнення посадових осіб місцевого самоврядування здійснюється виключно за правилами КЗпП. Також, апелянт зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заборона переведення осіб, призначених без конкурсу під час воєнного стану (ч. 5 ст. 10 Закону №389-VIII), звільняє роботодавця від обов`язку пропонувати вакантні посади.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу у якому останній просить таку скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Позивач подала відповідь на відзив, в якій наполягаючи на задоволенні апеляційної скарги, серед іншого зазначила, що відповідачем не доведено, що реорганізація як така мала місце і судом першої інстанції ця обставина залишена поза увагою. Реорганізація, на яку посилається відповідач, не супроводжувалася зміною граничної чисельності виконавчого комітету.
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивачку з 16.04.2024 призначено на посаду заступника начальника відділу економічного аналізу, контролю та аудиту Управління внутрішнього контролю та аудиту Сумської міської ради на підставі поданої заяви відповідно до частини 5 статті 10 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", про що зазначено в заяві про прийняття на роботу та розпорядженні від 12.04.2024 № 247-к "Про призначення працівників Управління внутрішнього контролю та аудиту", що підтверджується копією трудової книжки позивачки, яка міститься у матеріалах справи.
Відтак позивача призначено на посаду місцевого самоврядування у період воєнного стану без проведення конкурсу.
Рішенням Сумської міської ради від 13.08.2025 № 5852-МР "Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 27 липня 2016 року № 1031-МР "Про затвердження структури апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, їх загальної кількості (зі змінами)" зі структури виконавчих органів Сумської міської ради виключено Управління внутрішнього контролю та аудиту Сумської міської ради, в якому працювала позивач (пункт 1 рішення); вирішено утворити у структурі виконавчих органів Сумської міської ради, з врахуванням пунктів 1 – 4 цього рішення (пункт 5 рішення): Управління архітектури, містобудування та охорони культурної спадщини громади Сумської міської ради (зі статусом юридичної особи) шляхом виділення його з Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради; управління інвестицій, міжнародної співпраці, охорони довкілля, енергоефективності та кліматичної політики Сумської міської ради (без статусу юридичної особи); управління транспорту, транспортної інфраструктури та зв`язку Сумської міської ради (без статусу юридичної особи); відділ з питань забезпечення роботи адміністративної комісії та судового супроводження справ про адміністративні правопорушення Сумської міської ради (без статусу юридичної особи); відділ цифрової трансформації Сумської міської ради (без статусу юридичної особи); секретарю Сумської міської ради доручено привести штати виконавчих органів Сумської міської ради у відповідність до цього рішення та вжити організаційно–правових заходів, пов`язаних з переведенням / вивільненням / призначенням працівників в зв`язку із змінами, що вносяться даним рішенням (пункт 8 рішення). 
Пунктом 12 рішення Сумської міської рад від 13.08.2025 № 5852-МР передбачено, що воно вступає в дію з 03 листопада 2025 року.
На виконання вищевказаного рішення міської ради прийнято розпорядження міського голови від 29.08.2025 № 592-к, яким внесено зміни до граничної чисельності та штатів апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, затверджених розпорядженням міського голови від 03.10.2016 № 371-к (зі змінами), а саме, у штаті скорочено посаду заступника начальника Управління внутрішнього контролю та аудиту Сумської міської ради. Згідно пункту 3 дане розпорядження вступає в дію з 03 листопада 2025 року.
Розпорядженням міського голови від 23.10.2025 № 718-к позивача звільнено 03 листопада 2025 року з посади начальника відділу економічного аналізу, контролю та аудиту Управління внутрішнього контролю та аудиту Сумської міської ради на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.
При звільненні позивачки, остання персонально попереджена про таке звільнення не пізніше ніж за два місяці до дня звільнення, що підтверджується копією листа від 01.09.2025 1656/03.02-08, який їй було вручено 02.09.2025, що підтверджується її особистим підписом, а звільнення позивача було проведено 03 листопада 2025 року. Позивачу при звільненні була виплачена вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку.
03.11.2025 позивачу було видано копію розпорядження міського голови від 23.10.2025 № 718-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", повідомлення про нараховані та виплачені позивачу суми при звільненні, за її вимогою були внесені належні записи про звільнення до трудової книжки, що підтверджується її особистим підписом на розпорядженні про звільнення, повідомленні про нараховані та виплачені суми при звільненні, копією трудової книжки наданої позивачем суду до якої внесено відповідний запис про звільнення. При цьому жодної іншої посади позивачці запропоновано не було.
Вважаючи, що відповідач не дотримав процедуру вивільнення працівників у зв`язку з чим порушені трудові права позивачки, які підлягають поновленню шляхом визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності у діях відповідача порушень вимог законодавства та правомірність розпорядження міського голови м. Суми від 23 жовтня 2025 року № 718-К.
Погоджуючись з висновками викладеними судом першої інстанції, колегія суддів зазначає, що згідно з частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
За приписами статті 20 Закону № 389-VIII правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.
В умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України.
У процесі трудової діяльності осіб, щодо яких запроваджена трудова повинність, забезпечується дотримання таких стандартів, як мінімальна заробітна плата, мінімальний термін відпустки та час відпочинку між змінами, максимальний робочий час, врахування стану здоров`я особи тощо. На час залучення працюючої особи до виконання трудової повинності поза місцем її роботи за трудовим договором за нею після закінчення виконання таких робіт зберігається відповідне робоче місце (посада).
Так, правовідносини у цій справі виникли з приводу звільнення позивачки за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку зі скороченням посади місцевого самоврядування.
Спірним у цій справі є питання правомірності звільнення позивача, яку призначено на посаду місцевого самоврядування у період дії воєнного стану без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, та звільнено без пропонування іншої рівнозначної посади місцевого самоврядування.
Суб`єкт призначення під час попередження останньої про подальше її звільнення, як стверджує позивач, не виконав приписи частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII в частині пропонування державному службовцю іншої рівнозначної посади державної служби, з огляду на положення частини п`ятої статті 10 Закону № 389-VIII.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні був продовжений з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента від 14 березня 2022 року № 133/2022, надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогоднішнього дня.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX (далі по тексту Закон № 2136-IX) цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.
З аналізу наведеної правової норми висновується, що у період дії воєнного стану стаття 43 Конституції України, в якій передбачено гарантування громадянам захисту від незаконного звільнення, обмежена Законом № 2136-IX. 
Законом № 2259-IX частину п`яту статті 10 Закону № 389-VIII викладено в такій редакції: «У період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.
Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.
Дія цієї частини не застосовується при призначенні на посади державної служби, за якими спеціальним законом установлено порядок виконання обов`язків у разі відсутності керівника державного органу (у тому числі у разі припинення його повноважень чи звільнення з посади), крім випадків, якщо встановлений спеціальним законом порядок неможливо застосувати через відсутність осіб, на яких може бути покладено виконання обов`язків керівника державного органу.»
З наведеного убачається, що зміни до частини п`ятої статті 10 Закону № 389-VIII, внесені Законом № 2259-IX, встановлюють, що посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.
Отже, Законом № 2259-IX встановлено заборону щодо переведення посадових осіб місцевого самоврядування, які були призначені без конкурсів в період дії воєнного стану, на іншу посаду в органі місцевого самоврядування і під час дії воєнного стану і після його завершення чи скасування.
Згідно з положеннями Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.
У Прикінцевих положеннях Закону № 389-VIII (статті 28) передбачено, що нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Отже, у разі виникнення суперечностей норм цього Закону нормам іншого, застосуванню підлягають норми саме Закону № 389-VIII.
Таким чином, оскільки положеннями ч. 5 ст. 10 Закону № 389-VIII встановлено заборону переведення на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування державних службовців та посадових особи місцевого самоврядування, призначені у період дії воєнного стану без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, колегія суддів не вбачає, що відповідачем було порушено права позивачки, а саме не було запропоновано вакантних посад при звільненні.
Під час призначення на посаду державної служби без конкурсного відбору, позивач мала враховувати умови, визначені частиною п`ятою статті 10 Закону № 389-VIII, на яких вона прийнята на роботу, адже після відновлення конкурсних процедур на посади державної служби у неї виникає обов`язок проходження такого конкурсу для подальшого залишення на посаді, а отже позивач не може мати переважного права на залишення на роботі серед інших працівників, які призначені на посади за результатами конкурсних процедур до початку запровадження воєнного стану.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 640/22081/22 та 23 квітня 2025 року у справі № 320/12821/23.
Враховуючи, що законодавство містить чітку заборону переведення працівників призначених без конкурсного відбору на інші посади місцевого самоврядування, пропонування вакантних посад нівелюється прямою забороною вказаного вище закону про неможливість переведення.
Таким чином, судом апеляційної інстанції не встановлено порушень у діях відповідача. 
При цьому колегія суддів відхиляє доводи апелянта про фіктивність реорганізації управління внутрішнього контролю та аудиту Сумської міської ради, оскільки вказане твердження не було підставою оскарження спірного розпорядження, та не зазначалось у позовній заяві.
Відповідно до ч. 5 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті судового рішення у цій справі, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.02.2026 по справі № 480/9121/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	К.В. Мінаєва   І.М. Ральченко