ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року
м. Київ
справа № 731/405/23
провадження № 51-3051 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 січня 2026 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023270330000663, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Варвинського районного суду Чернігівської області від 08 січня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 240 КК України (у редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) до покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн. 
Вирішено питання процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 січня 2026 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За обставин, установлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення за таких обставин.
Комунальне підприємство «Господар» Варвинської селищної ради Чернігівської області здійснювало діяльність, пов`язану із забором, очищенням та постачанням води, на підставі спеціального дозволу №4587 від 02 жовтня 2014 року, строк дії якого закінчився 02 жовтня 2019 року та цей дозвіл надавав право на видобування підземних питних вод із п`яти свердловин, розташованих у смт Варва Прилуцького району Чернігівської області.
06 вересня 2019 року ОСОБА_7 призначено директором КП «Господар». Відповідно до умов контракту та статуту підприємства він був наділений організаційно-розпорядчими й адміністративно-господарськими функціями, зобов`язаний забезпечувати діяльність підприємства відповідно до вимог законодавства, а також отримання необхідних дозвільних документів для здійснення господарської діяльності.
Будучи обізнаним про закінчення строку дії спеціального дозволу на користування надрами та необхідність його продовження, ОСОБА_7 не забезпечив отримання нового дозволу або продовження чинного та з 03 жовтня 2019 року по 15 червня 2020 року (дата, коли був звільнений з посади директора КП «Господар») організував та продовжив експлуатацію свердловин і видобування підземних вод без передбаченого законом спеціального дозволу.
У зазначений період КП «Господар» під керівництвом ОСОБА_7 здійснило незаконний видобуток підземних вод із зазначених свердловин та подальше їх використання для забезпечення населення і підприємств водопостачанням. Загальний обсяг незаконно видобутої води становить 101 142 куб. м. та відповідно до висновку інженерно-екологічної експертизи № 1649/21-23 від 24 лютого 2022 року спричинено шкоди державі на загальну суму 103 453, 09 грн.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, за змістом скарги, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своїх вимог зазначає про недопустимість доказів в цьому кримінальному провадження, оскільки вони отримання неуповноваженим слідчим, який не входив до групи слідчих та в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про це. Крім того, слідчі, які постановою призначали експертизи в кримінальному провадженні, на час винесення цих процесуальних документів, також не входили до групи слідчих. При цьому, як наголошує захисник, апеляційним судом взагалі не надано мотивованої відповіді на це порушення, про яке він зазначав в своїй апеляційній скарзі. Стверджує про порушення таємниці нарадчої кімнати, оскільки перевіряючи накладення кваліфікованого електронного підпису на електронному примірнику ухвали встановлено, що її було підписано колегією суддів 06 та 09 лютого 2026 року, однак відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень з 30 січня до 02 лютого 2026 року головуючий суддя ухвалював постанови в інших справах про адміністративні правопорушення. Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував висновку, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2021 року щодо застосування норм ст. 49 КК України, з огляду на те, що на час ухвалення оскаржуваного судового рішення щодо ОСОБА_7 минуло більше 5 років. Таким чином, на думку захисника, ухвала апеляційного суду не відповідає положенням статей 370, 419 КПК України, оскільки апеляційний суд формально підійшов до перегляду даного кримінального провадження.
Позиції інших учасників судового провадження
В запереченні на касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 прокурор зазначає про її безпідставність. Стверджує, що касаційна скарга, за своїм змістом, ідентична його апеляційній скарзі, на які апеляційним судом надані відповіді на доводи скарги. Стверджує, що доводи скарги зводяться лише до переоцінки доказів. З огляду на зазначене, просить залишити без зміни ухвалу апеляційного суду.
Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 визнала обґрунтованою касаційну скаргу захисника лише в частині доводів щодо незастосування апеляційним судом положень ст. 49 КК України та не звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання. Решту доводів касаційної скарги вважала необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження. З урахуванням зазначеного, прокурор просила судові рішення щодо ОСОБА_7 змінити та звільнити останнього від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України, не є відповідно до вимог ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
Пунктом 1 ч. 1 ст. 413 КПК України визначено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Положення ст. 94 КПК України передбачають, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. 
Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 дотримано в повному обсязі.
У цьому кримінальному провадженні суди ретельно перевірили доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів знаходить обґрунтованими.
Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, оцінив докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом. 
Апеляційний суд, перевіряючи обґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника стосовно недопустимості доказів, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильної юридичної оцінки дій засудженого, у своєму рішенні навів докладні мотиви такого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та дати правильну оцінку вчиненому.
Решта доводів у касаційній скарзі захисника також не спростовує висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 й обґрунтованості його винуватості та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що на підставі ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Указані вимоги закону в повному обсязі дотримані апеляційним судом під час постановлення ухвали за наслідками апеляційного розгляду в цьому кримінальному провадженні. 
Ухвала апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК України.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника стосовно недопустимості доказів у провадженні, оскільки вони були зібрані, на думку захисника, неуповноваженими особами, які за змістом є аналогічними доводам апеляційної скарги, то вони на думку колегії суддів є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Так, кримінальне провадження, яке було внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42020271210000076 від 03 червня 2020 року, з якого в подальшому постановою прокурора від 23 травня 2023 року було виділено в окреме кримінальне провадження за № 12023270330000663, містить процесуальні рішення щодо визначення слідчих у кримінальному провадженні та відповідно до вимог кримінального процесуального закону цими уповноваженими особами приймались відповідні процесуальні рішення.
Також не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги захисника про порушення судом апеляційної інстанції таємниці нарадчої кімнати через те, що під час постановлення ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_7 , яке відбулось 27 січня 2026 року, рішення не було проголошено, а доставлено було до електронного кабінету лише 10 лютого 2026 року. Також, на думку захисника, в період між 30 січня та 02 лютого 2026 року, суддя апеляційного суду, який входив до складу колегії в цьому кримінальному провадженні, ухвалював постанови в адміністративних справах. Тобто, відкладення виготовлення повного тексту рішення, підписання в різні дні та одночасне ухвалення суддями рішень в інших справах, може свідчити про порушення таємниці нарадчої кімнати.
Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 375 КПК України у разі ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті його підписують усі судді.
Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, після з виходу з нарадчої кімнати, 27 січня 2026 року було проголошено вступну та резолютивну частину судового рішення, а також підписано всіма суддями. Повний текст ухвали апеляційного суду від 27 січня 2026 року було проголошено 29 січня 2026 року та підписано всіма повноваженими суддями. Несвоєчасно підписаний електронний примірник судового рішення кваліфікованим цифровим підписом суддями, які є членами колегії суддів, не може свідчити про незаконність цього судового рішення, яке до того ж було підписано у друкованому варіанті всіма суддями.
Що стосується доводів касаційної скарги сторони захисту щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність через незастосування та не роз`яснення апеляційним судом положень ст. 49 КК України, яка підлягала застосуванню у зв`язку з закінченням строків давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, то вони на думку колегії суддів, є слушними.
Так, на час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , а саме 27 січня 2026 року, передбачений ст. 49 КК України диференційований строк притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 240 КК України, а саме 5 років, минув.
Однак, суд апеляційний суд на вказане уваги не звернув та не роз`яснив можливість застосування до ОСОБА_7 положення п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України (звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності) та не застосував положення п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України (звільнення від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності), що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванням закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на компетенцію суду касаційної інстанції, передбачену положеннями статей 436-437 КПК України щодо можливості скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, а також з огляду на характер допущеного порушення, суд касаційної інстанції у даному конкретному кримінальному провадженні має процесуальну можливість ухвалити остаточне рішення.
Оскільки захисник ставлячи питання про неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванням закону, який підлягав застосуванню, а саме положень ст. 49 КК України, при цьому розуміючи правові наслідки, а ОСОБА_7 у судове засідання суду касаційної інстанції не з`явився, клопотань про свою обов`язкову участь не подавав, думку щодо реалізації його права на звільнення від кримінальної відповідальності у жоден із доступних процесуальних способів не висловив, проте колегія суддів вважає за можливе у даному кримінальному провадженні ухвалити найбільш сприятливе рішення щодо ОСОБА_7 , а саме про звільнення останнього від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Враховуючи те, що у своїй касаційній скарзі сторона захисту ставила перед касаційним судом вимогу про скасування ухвали апеляційного суду, то вона підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Варвинського районного суду Чернігівської області від 08 січня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 січня 2026 року щодо ОСОБА_7 скасувати.
Звільнити ОСОБА_7  від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2  ОСОБА_3