ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2026 року
м. Київ
справа № 405/239/22
провадження № 61-11211св25
судді-доповідача - Ігнатенка В. М. 
суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М., Фаловської І. М.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гуцол Руслан Іванович, на постанову Кропивницького апеляційного суду від 31 липня 
2025 року у складі суддів Дьомич Л. М., Дуковського О. Л., Письменного О. А.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області в особі органу опіки та піклування Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради (орган опіки та піклування) Кропивницької міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області в особі органу опіки та піклування Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, в якому просила визначити місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із матір`ю ОСОБА_1 .
Позов мотивований тим, що у сторін є малолітня дочка ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка знаходиться на утриманні позивача та проживає за її фактичною адресою: АДРЕСА_1 (орендоване житло).
Крім того, ОСОБА_1 має сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який також проживає з нею та має гарні стосунки з сестрою. Вважає, що роз`єднання брата та сестри призведе до розриву родинних зв`язків, порушить право дітей на спілкування між собою.
Позивач зазначила, що сімейне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя. ОСОБА_2 дозволяє собі виражатися образливо відносно позивача, створює конфліктні ситуації. В свою чергу позивач створила належні умови для проживання, виховання та розвитку дочки, не чинить перешкод батькові у спілкуванні з дитиною. Оскільки між сторонами існує конфліктна та загострена ситуація, позивач вважає за необхідне визначити місце проживання дочки з нею.
У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради (орган опіки та піклуванян) Кропивницької міської ради, в якому просив визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем його проживання.
Зустрічний позов мотивований тим, що перебуваючи у шлюбі з позивачем ОСОБА_2 дізнався про те, що у дружини з`явився інший чоловік. Він намагався зберегти сім`ю, оскільки мав справжні сильні почуття до дружини, вбачав велику цінність у родині, яку створив, як на той час, так і досі любить дітей. Однак, розуміючи, що його намагання врятувати сім`ю від розпаду не принесли бажаних результатів, відверто вирішив поспілкуватися 
з відповідачем з приводу залишення їх дочки ОСОБА_3 проживати 
з батьком, адже щиро вважав, що переїзд її до іншого міста та проживання 
з незнайомим чоловіком негативно впливатиме на дитину.
ОСОБА_2 вказував, що дружина потай зібрала частину речей та разом з дітьми зникла у невідомому йому напрямку. Протягом досить тривалого часу він не міг спілкуватися з дочкою, адже позивач не повідомляла про місце її перебування, на телефонні дзвінки не відповідала, а коли почала відповідати, то не давала можливості поговорити з дитиною, лише висловлювала образи та своє невдоволення. Після повномасштабного вторгнення російської федерації (далі - рф), позивач за зустрічним позовом запросив дружину та дітей проживати до міста Кропивницького, після чого за власним бажанням дочка залишилася проживати з ним. Наразі, ним створено всі належні умови для виховання та утримання дочки. Вважає, що визначення місця проживання дитини з батьком відповідатиме її найкращим інтересам.
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда в складі судді 
Шевченко І. М. від 25 вересня 2024 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем його проживання.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дитина тривалий час проживає з батьком, який належним чином піклується про стан її здоров`я, забезпечує отримання нею загальної середньої освіти, сприяє її гармонійному фізичному, розумовому, духовному, моральному і соціальному розвитку, утримує матеріально. Суду не надано доказів того, що батько чинить перешкоди матері дитини у спілкуванні з дочкою. Натомість, позивач за первісним позовом не довела суду необхідності зміни місця проживання дитини.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що підтримання існуючого ладу життя дитини, перебування її у звичній, емоційно та соціально прийнятній для неї обстановці має пріоритетне значення над забезпеченням права позивача за первісним позовом приймати участь у вихованні дочки шляхом визначення місця проживання дитини з нею, а тому відмовив у задоволенні первісного позову та задовольнив зустрічний.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 вересня 2024 року скасовано і ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем його проживання;
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що дитина тривалий час проживає з батьком, який належним чином піклується про стан її здоров`я, забезпечує отримання дитиною загальної середньої освіти, сприяє гармонійному фізичному, розумовому, духовному, моральному і соціальному розвитку та утримує доньку. Колегія суддів зауважила, що позивач за первісним позовом не надала суду обґрунтованих доказів необхідності зміни місця проживання дитини та інформації про місце свого проживання, умов свого проживання, які необхідні для врахування визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Також стороною позивача не було заявлено клопотань про з`ясування в судовому порядку думки малолітньої дитини з метою з`ясування її бажання проживати з кимось конкретним із батьків. 
Апеляційний суд зазначив, що обставини щодо місця проживання малолітньої дочки сторін суттєво змінились під час розгляду вказаної справи. 
ОСОБА_1 не спростувала належними та допустимими доказами необґрунтованості висновку органу опіки та піклування, а суд під час розгляду справи не встановив обставин, які б виключали можливість визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , разом з батьком ОСОБА_2 . При цьому, апеляційний суд зауважив, що визначення місця проживання дитини разом з батьком не позбавляє матір права піклуватися про неї, бачитись з нею, спілкуватись, брати участь в її житті, проявляти материнську любов.
Також суд апеляційної інстанції не встановив підстав для залишення зустрічного позову без розгляду, на чому сторона позивача наполягала в апеляційній скарзі. Враховуючи статей 257, 365, 367, 374, 376, 377 ЦПК України, специфіку стадії апеляційного перегляду судових рішень, оскільки помилка, що виправляється апеляційним судом, допущена при розгляді справи в суді першої інстанції, провадження в якому може завершуватись у формі залишення заяви без розгляду з будь-якої підстави, передбаченої частиною першою статті 257 ЦПК України, то у цьому разі залишення апеляційним судом заяви без розгляду із одночасним скасуванням рішення суду першої інстанції не передбачені пунктами 8, 9, 10 частини першої статті 257 ЦПК України.
Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у складі суддів 
Крата В. І., Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменко П. І. касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гуцол Р. І., задоволено частково.
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд зробив передчасний висновок про задоволення зустрічного позову та відмову в задоволенні первісного позову, а тому апеляційному суду потрібно з`ясувати чи буде відповідати якнайкращим інтересам дитини роз`єднання її з братом, здійснити оцінку відносин між братом і сестрою, перевірити чи не призведе таке роз`єднання до руйнування родинних відносин між рідними братом та сестрою, вирішити позови залежно від відповіді на ці питання. 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 31 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 вересня 2024 року скасовано і ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком задоволено.
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем його проживання;
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем не надано суду обґрунтованих доказів необхідності зміни місця проживання дитини, не надано інформації про місце свого проживання та актуальних умов свого проживання, які необхідні для врахування визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Натомість відповідачем створені належні умови для виховання та утримання дочки.
Апеляційний суд погодився з позицією сторони відповідача, що емоційно- стале та спокійне середовище, в якому тривалий час проживає дитина, створення батьком умов для її духовного та фізичного розвитку, оточення любові, уваги та турботи відповідає якнайкращим інтересам дитини. Для гармонійного зростання дитини не вистачає спілкування з матір`ю, братом, однак як виснував апеляційний суд, таке спілкування не налагоджене саме з позиції матері.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
30 серпня 2025 року ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Гуцол Р. І. через підсистему «Електронний Суд» направила до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Кропивницького апеляційного суду від 31 липня 
2025 року.
У касаційній скарзі позивач за первісним позовом просить суд касаційної інстанції скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволення зустрічного позову та в цій частині ухвалити нове рішення про залишення зустрічного позову без розгляду та в частині позову ОСОБА_1 передати справу на новий розгляд до апеляційного суду в іншому складі суддів.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 31 липня 2025 року, витребувано справу із суду першої інстанції.
У жовтні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи: апеляційний суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 725/3024/17, від 27 листопада 2024 року у справі № 127/9377/21, від 19 лютого 2025 року у справі № 405/239/22.
Так, апеляційний суд не звернув увагу на те, що дитина четвертий рік проживає разом з батьком саме через самочинні дії останнього щодо її викрадення, неправильно застосував норми щодо врахування думки дитини за наявності ознак синдрому відчуження одного з батьків, надавши значення свідченням 8-річної дитини в суді та проігнорувавши висновки незалежного психолога, яка вказувала на наявність у дитини ознак синдрому відчуження одного з батьків, що є формою психологічного насильства. 
Також апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання про дослідження доказів, зокрема про призначення незалежної судової психологічної експертизи, яке було ключовим для: виконання прямих вказівок Верховного Суду щодо аналізу наслідків роз`єднання дітей; об`єктивної перевірки свідчень незалежного психолога ОСОБА_5 про наявність у дитини ознак синдрому відчуження; усунення потенційного конфлікту інтересів, оскільки батько є посадовою особою місцевого самоврядування. Встановлення поверхневого та прихованого волевиявлення і думок дитини, з урахуванням очевидного її відчуження від матері та штучного викривлення батьком протягом тривалого періоду часу в свідомості дитини думок і сприйняття матері та брата. Водночас апеляційний суд задовольнив клопотання батька про з`ясування думки дитини в суді, який є менш надійним та більш маніпуляційним методом. 
Заявник посилається на те, що апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів, зокрема доказів, долучених до зустрічної позовної заяви, яка подана з порушенням частини першої статті 177 ЦПК України, а також показань свідка ОСОБА_6 , клопотання про допит якої було подано після закриття підготовчого провадження, що є порушенням частини третьої статті 91 ЦПК України. При цьому, апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення, не надав жодної оцінки доводам позивача за первісним позовом щодо недопустимості цих доказів.
Окрім іншого, заявник зазначає, що апеляційний суд ухвалив рішення складом суду, якому було заявлено обґрунтований відвід, що є безумовною підставою для скасування судового рішення, передбаченою пунктом 4 частини другої статті 389, пунктом 2 частини першої статті 411 ЦПК України
Позиція інших учасників справи
20 жовтня 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 , а постанову Кропивницького апеляційного суду від 31 липня 2025 року - без змін.
Інші учасники, які беруть участь у справі, не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу у строк, встановлений Верховним Судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Судами встановлено, що 07 жовтня 2016 року сторони зареєстрували шлюб, про що складено актовий запис № 703 від 07 жовтня 2016 року.
ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , про що 03 травня 2017 року Подільським районним у місті Кропивницькому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області складено актовий запис № 212. Батьками дитини є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..
Шлюбні відносини між сторонами припинені, шлюб розірвано.
За наслідком припинення спільного проживання сторін, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишилася проживати з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач за первісним позовом перебувала на посаді виконуючого обов`язки начальника відділу містобудування, архітектури та цивільного захисту Костянтинівської сільської ради з 01 грудня 2021 року.
За місцем роботи в Управлінні регіонального розвитку містобудування та архітектури Кіровоградської обласної державної адміністрації на посаді головного спеціаліста відділу з питань архітектурної та містобудівної діяльності де працювала з 15 лютого 2021 року ОСОБА_1 характеризувалася позитивно.
ОСОБА_2 працює на посаді головного спеціаліста у Кіровоградській обласній державній адміністрації. Його дохід з лютого по листопад 2021 року становить 104 768,51 грн.
За місцем роботи у Департаменті освіти і науки Кіровоградської обласної державної адміністрації, ОСОБА_2 характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою від 02 листопада 2021 року.
Згідно договору позички квартири від 09 листопада 2021 року та акту обстеження умов проживання сім`ї від 30 листопада 2021 року, ОСОБА_2 проживає за адресою: 
АДРЕСА_2 .
ОСОБА_2 на диспансерному обліку у Комунальному некомерційному підприємстві «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» не перебуває, що підтверджується довідкою від 15 листопада 2021 року № 20.
ОСОБА_2 не перебуває на диспансерному обліку, у Комунальному некомерційному підприємстві «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер», що підтверджується довідкою № 2566.
Після припинення шлюбних відносин сторін відповідачу були створені перешкоди у спілкуванні з дитиною.
З висновку експерта, за результатами проведення судової психологічної експертизи за заявою ОСОБА_2 від 24 лютого 2022 року № 4543/4560/21-27 повернення ОСОБА_3 в звичне для неї середовище, а саме в місце, де до моменту від`їзду перебувала разом із батьками та іншими близькими, які є членами родини в тому числі і по лінії батька, дозволить дитині не витрачати психічні та фізичні ресурси організму на освоєння нового середовища та гарантуватиме збереження стабільності її психічного здоров`я.
Свідок ОСОБА_6 , яка допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції, повідомила суду, що є сусідкою відповідача, він з дочкою проживають удвох, мають гарні відносини. Була свідком подій, коли почула крики поблизу будинку, коли вибігла - побачила як плаче ОСОБА_7 , звинувачуючи матір. При цьому дитина знаходилась на руках у батька.
Свідок ОСОБА_5 , яка допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції повідомила суду, що працює у Комунальному закладі «Гірнича гімназія Кропивницької міської ради» та спілкувалась з дитиною як незалежний психолог у рамках розгляду заяви батька щодо вчинення насильницький дій ОСОБА_1 . Під час бесіди дитина повідомила їй, що нікуди не ходить, сидить вдома, а батько в цей час на роботі.
З висновку органу опіки та піклування № 5227/49-13-24 від 23 листопада 
2022 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кропивницької міської ради № 951 від 13 грудня 2022 року вбачається, що проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком відповідатиме її якнайкращим інтересам. Думка дитини щодо предмету спору була з`ясована представниками органу опіки та піклування, шляхом опитування для надання висновку щодо предмету судового розгляду, спеціалістами психологами, під час психологічного обстеження дитини, та полягає у бажанні дівчинки проживати разом з батьком.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У статті 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України», заява 
№ 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року в справі «Johansen v. Norway»).
Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Відповідно до статті 8 Закону № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону № 2402-III).
У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
Під час визначення місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні в справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).
У частині четвертій-шостій статті 19 СК України закріплено, що під час розгляду судом спорів щодо, зокрема, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності.
За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.
За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
У справі, що переглядається, з позовами про визначення місця проживання дитини звернулися як мати, так і батько малолітньої дитини ОСОБА_3 .
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду та ЄСПЛ міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Під час розгляду справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають керуватися інтересами самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1  та визначаючи місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції, виходив з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, але надав перевагу інтересам дитини. При цьому, апеляційний суд врахував прихильність дитини до кожного з батьків, особисті якості обох батьків, можливість створення належних умов для виховання та визначив, що якнайкращим інтересам дитини відповідатиме ухвалення судового рішення, яким визначено місце проживання дитини з батьком.
При вирішенні спорів щодо дітей визначальним є забезпечення найкращих інтересів дитини з урахуванням її реального життєвого середовища, наявності усталених емоційних та соціальних з`вязків, стабільність сформованих умов проживання та забезпечення для дитини відчуття безпеки і психологічного комфорту.
У даній справі судами встановлено, що дитина протягом тривалого часу, близько чотирьох років, проживає разом з батьком, навчається у Комунальному закладі «Ліцей імені Тараса Шевченка Кропивницької міської ради», відвідує гуртки та має сформоване, стабільне соціальне середовище за місцем свого проживання. За цей час у дитини сформувалися сталі побутові, соціальні та емоційні зв`язки, звичний спосіб життя, коло спілкування, відчуття стабільності і безпеки. Під час безпосереднього з`ясування думки дитини в судовому засіданні в присутності психолога, дитина висловила свою прихильність до батька та бажання продовжити проживати разом із ним, що також було враховано судом апеляційної інстанції під час нового апеляційного перегляду справи з огляду на забезпечення найкращих інтересів дитини.
Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Судом апеляційної інстанції взято до уваги наявний у матеріалах справи висновок органу опіки та піклування № 5227/49-13-24 від 23 листопада 
2022 року, затверджений рішенням виконавчого комітету Кропивницької міської ради № 951 від 13 грудня 2022 року, яким визначено, що доцільним буде залишити проживати дитину разом з батьком ОСОБА_2 . Підстав для неврахування зазначеного висновку органу опіки та піклування під час ухвалення оскаржуваного судового рішення не було встановлено, як і підстав не погодитися із висновком органу опіки і піклування.
Посилання в касаційній скарзі на те, що вказаний висновок є суперечливим та не повинен братися до уваги судами під час ухвалення судового рішення, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначений висновок є письмовим доказом у справі, отриманий судом в порядку, визначеному ЦПК України, містить інформацію, яка необхідна для повного, всебічного дослідження обставин справи та ухвалення судового рішення, а також оцінений у сукупності з іншими доказами.
Твердження позивача про викрадення дитини батьком є необґрунтованими та недоведеними належними, достатніми доказами. Матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача до правоохоронних органів, органів опіки та піклування або інших компетентних органів із цього приводу. Натомість, в матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_2 , адресовані начальнику Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради та директору дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №72 «Гномик» (а.с.120-122 т. 1) щодо з`ясування місцезнаходження дочки, з якою позивач виїхали у невідомому напрямку. Крім того, з роздруківки смс-повідомлень (а.с.125-186 т.1) вбачається, що відповідач неодноразово звертався до позивача із проханням поспілкуватися з дочкою. Такі обставини свідчать про те, що позивач чинила перешкоди у спілкуванні батька з дитиною.
Щодо доводів заявника про необґрунтованість відхилення клопотання позивача про призначення незалежної судової психологічної експертизи, яке було ключовим для: виконання прямих вказівок Верховного Суду щодо аналізу наслідків роз`єднання дітей; об`єктивної перевірки свідчень незалежного психолога ОСОБА_5 про наявність у дитини ознак синдрому відчуження, колегія суддів їх відхиляє, з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 03 липня 2025 року у задоволенні відповідного клопотання позивача за основним позовом відмовлено з наведенням належних мотивів. Апеляційний суд виходив із відсутності об`єктивної необхідності у призначенні такої експертизи, оскільки для встановлення обставин, що мають значення для правильно вирішення спору, більш доцільним та ефективним є безпосереднє з`ясування думки дитини у судовому засіданні за участю психолога. Крім того, судом обґрунтовано враховано, що розгляд справи триває з 2022 року, а призначення експертизи, проведення якої просила здійснювати за місцем свого проживання в іншій місцевості, неминуче призвело б до подальшого істотного затягування розгляду справи, що не відповідало б принципу розумності строків судового розгляду та найкращим інтересам дитини.
В матеріалах справи відсутні відомості про вчинення батьком перешкод у спілкуванні матері з дитиною або інші дії, спрямовані на штучне формування негативного ставлення дитини до матері, а тому посилання заявника на наявність у дитини «синдрому відчуження» є безпідставними. Натомість та обставина, що дитина тривалий час проживає разом з батьком, за відсутності активних та послідовних дій матері щодо налагодження стійкого психологічного контакту з дитиною, не може автоматично свідчити про психологічне насильство чи маніпуляції з боку іншого з батьків.
Щодо доводів про роз`єднання дітей, апеляційний суд, врахувавши вказівки Верховного Суду, надані в постанові від 19 лютого 2025 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що таке роз`єднання не вплине на інтереси ОСОБА_3 . Необхідно врахувати, що син позивача є неповнорідним братом ОСОБА_3 (по материнській лінії) і під час безпосереднього з`ясування думки останньої, вона не висловила бажання проживати з братом та не виявила емоційної прив`язаності до нього. Отже, формальне посилання на сам факт спорідненості без урахування реального характеру взаємовідносин між дітьми не може мати переважного значення над безпосередньо встановленими інтересами самої дитини.
Не впливають на правильність висновку апеляційного суду щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком і доводи заявника про необхідність врахування показань свідка ОСОБА_5 , яка була допитана судом першої інстанції та надала пояснення як особа, що спілкувалась з дитиною як незалежний психолог за методикою «Зелена кімната» в рамках розгляду Кропивницьким районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області заяви ОСОБА_2 щодо вчинення насильницьких дій ОСОБА_1 відносно нього та дитини.
Колегія суддів враховує, що показання свідка фактично ґрунтувалися на відомостях, отриманих нею під час спілкування з дитиною у зв`язку із перевіркою обставин, викладених у зазначеній заяві, та відображали суб`єктивне сприйняття дитиною окремих подій на той момент.
Водночас такі показання не можуть оцінюватись окремо від інших доказів під час вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини, де суд оцінює всі наявні докази у їх сукупності та виходить насамперед з найкращих інтересів дитини, враховуючи умови її проживання, психологічний стан, сталі соціальні зв`язки, ставлення кожного з батьків до виконання батьківських обов`язків та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до статей 103, 104 ЦПК України призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду, питання доцільності призначення експертизи вирішується судом з урахуванням предмета доказування та достатності вже наявних доказів. Водночас, у цій справі апеляційним судом з`ясовано думку дитини безпосередньо у судовому засіданні у присутності психолога, досліджено висновок психологічного обстеження дитини із застосуванням різних методик такого дослідження (висновок спеціаліста-психолога - кандидата психологічних наук, доцента кафедри психології Центральноукраїнського державного педагогічного університету імені Володимира Винниченка Радул І. Г.), а також інші письмові докази та показання свідків, які у сукупності в достатній мірі свідчать про сформовану психологічну прихильність дитини, сталі соціальні зв`язки, адаптованість до фактичного середовища проживання разом із батьком та відповідність такого проживання найкращим інтересам дитини. Отже, відсутність психологічного висновку не свідчить про неповноту судового розгляду.
Доводи заявника про те, що звернення батька до суду чи визначення місця проживання дитини нібито пов`язано з наміром уникнення мобілізації, є припущеннями сторони, не підтвердженими жодними належними та допустимим доказами, а тому не можуть братися судом до уваги.
При цьому, зазначені твердження не стосуються предмета доказування у цій справі, оскільки під час вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини суд зобов`язаний виходити насамперед із забезпечення найкращих інтересів дитини, оцінки її фактичних життєвих обставин, сформованих соціальних зв`язків, психологічної прихильності та інших обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення спору. Сам по собі факт наявності у батька військового обов`язку або припущення іншої сторони щодо мотивів звернення до суду із таким позовом не свідчить про недобросовісність його процесуальної поведінки та не спростовує встановлених судами обставин.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про необхідність врахування у цій справі висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 725/3024/17, від 27 листопада 2024 року у справі № 127/9377/21, від 19 лютого 2025 року у справі № 405/239/22, оскільки в указаних справах було встановлено інші фактичні обставини, відмінні від обставин справи, яка є предметом касаційного перегляду.
Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції, дослідивши пояснення сторін у сукупності із іншими доказами у справі, дійшов правильного висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини разом з батьком.
Під час ухвалення судового рішення апеляційним судом взято до уваги, зокрема, тривале проживання дитини разом з батьком, соціальна адаптація дитини та наявність у неї сталих соціальних зв`язків за місцем проживання батька, відсутність доказів наявності у ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з дитиною та її виховання в період проживання дитини з батьком, показання свідків, висновок органу опіки та піклування № 5227/49-13-24 
від 23 листопада 2022 року про визначення місця проживання малолітньої дитини, відсутність доказів нехтування батьком питаннями безпеки дитини. 
При цьому мати дитини має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дочки, стан її розвитку, незалежно від того, що судом визначено місце проживання дитини з батьком.
Посилання в касаційній скарзі на розгляд справи неповноважним складом суду є безпідставним, виходячи з такого.
Статтею 36 ЦПК України передбачено, що суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді. Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя. Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Відповідно до частини третьої статті 39 ЦПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу.
Термін «повноважний склад суду» слід сприймати як наявність повноважень суддів щодо здійснення ними своїх професійних обов`язків: компетентність у розумінні наявності повноважень на розгляд справ у суді відповідно до предмета спору, вирішення справ судом певної інстанції та судом, який має повноваження на розгляд справ у межах територіальної юрисдикції, визначеної ЦПК України, що забезпечує право на розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Неповноважним потрібно вважати склад суду у таких випадках: справу розглянуто і вирішено суддею або за участі судді, строк повноважень якого закінчився; справу розглянуто і вирішено особою, яка не є суддею цього суду; справу передано на розгляд судді з порушенням встановленого порядку розподілу судових справ або з порушенням принципу незмінності складу суду; справу розглянуто і вирішено суддею або за участі судді, який брав участь у її вирішенні; справу, яку належить розглядати колегіально, розглянуто і вирішено суддею одноособово.
Склад суду, який розглядає справу, є повноважним лише в тому випадку, коли його створення відповідає вимогам закону, а також коли відсутні обставини, що унеможливлюють участь судді у справі. Відповідний правовий висновок виклав Верховний Суд у постановах: від 28 грудня 2022 року у справі № 183/4809/19 (провадження № 61-1217св22), від 11 жовтня 2023 року у справі № 306/844/20 (провадження № 61-7891св23), від 6 березня 2024 року у справі № 686/9073/22 (провадження № 61-10417св23).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.
Як на підставу скасування постанови апеляційного судупозивач ОСОБА_1 послалася на те, що апеляційний перегляд справи було здійснено колегією суддів, якій було заявлено відвід двічі.
Між тим, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що дійсно 17 квітня 
2025 року та 29 травня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Гуцол Р. І., зверталась до апеляційного суду із заявами про відвід колегії суддів Дьомич Л. М., Дуковського О. Л., Письменного О. А.
Апеляційний суд за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 ухвалами відповідно від 17 квітня 2025 року та 29 травня 2025 року визнав заявлений колегії суддів Дьомич Л. М., Дуковському О. Л., Письменному О. А. відвід необґрунтованим та відмовив у його задоволенні. Колегія суддів не вбачала підстав для відводу, оскільки в першому випадку доводи заявленого відводу стосувалися виключно незгоди з ухваленим цими суддями процесуальним рішенням, зокрема рішенням за наслідком розгляду клопотання адвоката Калінка-Бондар О. Б., який представляв інтереси ОСОБА_2 , що не може бути підставою для відводу (частина четверта статті 36 ЦПК України); в другому випадку - заявлений стороною позивача відвід ґрунтувався на критичній оцінці процесуальних дій у справі та незгодою з порушеним адвокатом Калінкою-Бондар О. Б., який представляє інтереси ОСОБА_2 , клопотанням про з`ясування думки дитини у судовому засіданні.
Таким чином, підстава, передбачена пунктом 1 частини першої статті 411 ЦПК України, відповідно до якого судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду, не підтверджена.
Перевіряючи інші доводи касаційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів та незгоди із оскаржуваним судовим рішенням у справі, Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи, всебічно їх дослідивши, правильно визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, не допустивши порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи та врахувавши вказівки, викладені Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2025 року, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 і правильно визначив місце проживання дитини з батьком, враховуючи інтереси дитини, її вік та психологічний зв`язок дочки з батьком.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
У касаційній сказі ОСОБА_1 , окрім іншого, просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Так, ОСОБА_1 просить відступити від висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 405/239/22, який створює «прогалину відповідальності» та заохочує недобросовісну поведінку, за якої порушується принципи змагальності сторін та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, закріплений у статті 12 ЦПК України. Так, частина перша статті 177 ЦПК України встановлює імперативний обов`язок позивача додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів для інших учасників справи. Якщо сторона не отримує копії позову та доказів, вона об`єктивно позбавлена можливості підготувати обґрунтований відзив та заперечення, що є порушенням її справа на справедливий суд. Вказаний висновок Верховного Суду створює ситуацію, за якої порушення цього фундаментального права залишається без наслідків лише тому, що суд першої інстанції не виконав свій обов`язок та не постановив ухвалу, передбачену частиною одинадцятою статті 187 ЦПК України.
Враховуючи викладене, заявник просить Верховний Суд відступити від сказаного висновку та сформулювати нову правову позицію, яка має полягати у тому, що невиконання позивачем вимог частини першої статті 177 ЦПК України є істотним порушенням норм процесуального права, яке унеможливлює реалізацію іншою стороною права на захист; бездіяльність суду першої інстанції, який після відкриття провадження не застосував механізм, передбачений частинами 11, 13 статті 187 ЦПК України, є судовою помилкою, яка не може легітимізувати первинне порушення, допущене стороною. 
Враховуючи виняткову важливість цього процесуального питання для забезпечення права на справедливий суд, заявник вважає, що воно має бути передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду для формування остаточного та обов`язкового для всіх правового висновку.
Колегія суддів, вивчивши подане клопотання, дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з таких підстав.
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
У частині п`ятій статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Тлумачення змісту частини п`ятої статті 403 ЦПК України свідчить, що клопотання має містити обґрунтування необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Прохання касаційної скарги про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2025 року у справі №405/239/22, є безпідставним, так як належні правові підстави для цього не наведено.
Колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що клопотання про передачу
справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду задоволенню не підлягає, оскільки відсутні підстави, передбачені частиною п`ятою статті 403 ЦПК України, для його задоволення, а заявник не навів обґрунтованих мотивів щодо цього.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 44, 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гуцол Руслан Іванович, про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду - відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гуцол Руслан Іванович, залишити без задоволення.
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 31 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко

Судді С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська