Справа № 347/461/26 
Провадження № 22-ц/4808/1034/26 
Головуючий у 1 інстанції КНИЩУК Р. М. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О., 
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 25 березня 2026 року під головуванням судді Книщука Р.М. у м. Косів,
в с т а н о в и в:
В лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що у неї в шлюбі з ОСОБА_2 народилася дитина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Косівського районного суду від 16.01.2026 шлюб між сторонами розірвано. ОСОБА_2 не утримує дитину та не надає матеріальної допомоги на утримання сім`ї. 
Неповнолітня дитина проживає разом із ОСОБА_1 та знаходиться на її повному утриманні. У зв`язку із складним матеріальним становищем позивачка також потребує матеріальної допомоги як на дитину, так і на своє утримання до досягнення дитиною трьох років, а відповідач у добровільному порядку жодним чином не допомагає. 
Просила вирішити питання про стягнення із ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 5 000 грн щомісячно до досягнення ним повноліття, а також на утримання дружини в розмірі 5 000 грн щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 трьох років.
Рішенням Косівського районного суду від 25 березня 2026 року задоволено частково позов ОСОБА_1 .
Стягнуто із ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Cтягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дружини ОСОБА_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 грн щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 трьох років.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь державного бюджету 1 331, 20 грн судового збору. Стягнення аліментів розпочато з 24.02.2026.
У апеляційній скарзі представниця ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що відповідач не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що є порушенням ст. 128 ЦПК України та принципу змагальності.
Суд не перевірив фактичне отримання повісток. В матеріалах справи відсутні належні докази вручення. 
Відповідач не мав представника, не зміг подати докази та заявити клопотання.
Суд розглянув справу фактично без участі сторони, що є процесуальним порушенням.
Відповідачу було усно повідомлено суддею, що йому надається один місяць для подання доказів. Однак рішення ухвалено без очікування цього строку, сторона була введена в оману а отже суддя діяв недобросовісно, що порушує принцип правової визначеності.
Апелянт зазначає, що відповідача позбавлено права на ознайомлення з матеріалами справи.
Вважає, що суд проігнорував інтереси батька щодо дитини, залишивши дитину з матір`ю. Суд не дослідив позицію батька, не врахував його право на участь у вихованні дитини. Окрім того дитину було вивезено за межі України без згоди батька, що судом взагалі не досліджувалось.
Суд першої інстанції розглянув справу формально, порушив базові процесуальні права та ухвалив рішення без повного дослідження обставин, обмеживши права батька на участь у вихованні дитини.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
ОСОБА_1  правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 18 грудня 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 06.06.2025 зареєстрували шлюб (а.с. 9). 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 06.06.2025 батьками  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 єОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 10)
Відповідно до рішення Косівського районного суду від 16.12.2025р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Малолітнього сина ОСОБА_3 залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_4 (а.с.12-14).
Неповнолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться повністю на утриманні матері ОСОБА_1 .
Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», установлено з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3209 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років 2817 грн., а для дітей від 6 до 18 років – 3512 грн.
Частинами 1,2 ст. 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. 
Відповідно до ч.2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Стаття 85 СК України регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання.
Частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу.
Сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.
Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що відповідач інших осіб на утриманні не має, є працездатною особою, працює і отримує дохід, стан його здоров`я є задовільним, тому останній може надавати матеріальну допомогу дитині та їй у зазначеному нею розмірі.
Відповідач доводів, які б спростовувати такі твердження позивачки в суді першої та апеляційної інстанцій не навів. 
Задовольняючи частково позов  ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що з ОСОБА_2 слід стягувати аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 4 000 грн щомісячно до досягнення ним повноліття та аліменти на утримання дружини ОСОБА_1 в розмірі 4 000 грн щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 трьох років.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Доводи апелянта про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про дату ,час та місце судового засідання є необґрунтованими.
З матеріалів справи вбачається, що 25.02.2026 Косівським районним судом було відкрито спрощене позовне провадження у цій справі з викликом сторін (а.с. 20).
З даних, які містяться у повідомленні Косівського районного суду вбачається, що копія ухвали від 25.02.2026 направлена на зареєстровану адресу  ОСОБА_2 (а.с. 21), яка отримана ним особисто 13.03.2026 (а.с. 22).
У матеріалах справи відсутні дані, що відповідач був позбавлений судом права мати представника та не зміг з будь-яких причин подати докази чи заперечення з приводу обставин справи, а також заявити клопотання по суті вимог і ознайомлюватися з матеріалами справи.
Необґрунтованими є доводи апелянта про те, що суд розглянув справу фактично без участі сторони, оскільки з протоколу судового засіданні від 25.03.2026 вбачається, що ОСОБА_2 в цей день був присутнім у судовому засіданні (а.с. 24-25).
Доводи апелянта про те, що суд проігнорував інтереси батька, залишивши дитину з матір`ю та не дослідив позицію батька, не врахував його право на участь у вихованні є необґрунтованими.
Колегія суддів зазначає, що сторонами у цій справі не заявлялося вимог про визначення місця проживання дитини з одним із батьків чи спору щодо виховання дитини, тому вони не могли бути предметом дослідження в суді і з цього приводу судом не постановлено будь-якого рішення. 
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Косівського районного суду від 25 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 02 червня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.В. Пнівчук           О.О. Томин