ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 755/3460/24
провадження № 61-2240св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Восьмої київської державної нотаріальної контори Осипенко Поліна Василівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року у складі судді Яровенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Желепи О. В., Поліщук Н. В., і виходив з такого.
Зміст заявлених позовних вимог
1. У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
 ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Восьмої київської державної нотаріальної контори Осипенко П. В., про усунення від права на спадкування.
2. На обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1 зазначав, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його брат ОСОБА_3 , спадкоємцем за законом якого є він та відповідачка (донька). 
3. Посилався на те, що ОСОБА_3 був особою похилого віку, часто хворів, останні роки не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги, не міг вільно самостійно пересуватися. Доглядом, забезпеченням його ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням по мірі можливостей займався він. Відповідачка проживає у м. Києві, знала про безпорадний стан померлого, проте жодного разу не приїжджала до батька і не мала наміру надавати йому будь-якої матеріальної чи іншої допомоги.
4. Зазначав, що його брат неодноразово намагався зустрітись зі своєю донькою, однак вона ігнорувала прохання спадкодавця про допомогу. Акцентував увагу на тому, що ОСОБА_2 самоусунулась від будь-якого спілкування з померлим, зневажливо ставилася до нього, внаслідок чого останній, через перенесене душевне хвилювання, фактично і помер. Лише після смерті ОСОБА_3 відповідачка подала заяву про прийняття спадщини у вигляді 1/2 частини квартира АДРЕСА_1 .
5. Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
6. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. 
7. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
8. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів визначених статтею 1224 Цивільного кодексу України підстав для усунення від права на спадкування ОСОБА_2 .
9. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції урахував заяву позивача про зменшення судових витрат, фактичну кількість наданих адвокатом юридичних послуг, складність справи, необхідні процесуальні дії сторони та дійшов висновку, що відшкодування таких витрат у розмірі 10 000,00 грн відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг та розумності їх розміру.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
10. Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року залишено без змін. 
11. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500,00 грн.
12. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності заявлених позовних вимог. Зазначено, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що спадкодавець, перебуваючи в безпорадному стані, потребував допомоги саме від відповідачки, а остання мала можливість надавати необхідну допомогу, однак умисно ухилялась від надання такої допомоги.
13. Також апеляційний суд вважав законними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи в суді першої інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн.
14. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачкою в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд урахував характер наданих послуг в суді апеляційної інстанції, обізнаність представника з доказовою базою та правовою проблематикою у справі, а також критерії розумності та справедливості, у зв`язку з чим дійшов висновку, що співмірним, розумним та необхідним у межах перегляду цієї справи в суді апеляційної інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500,00 грн.
Узагальнені доводи касаційної скарги
15. 18 лютого 2026 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року, ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити, вирішити питання щодо судових витрат. 
16. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215 /15-ц , від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21, у постановах Верховного Суду України від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 922/2821/18, 16 лютого 2021 року у справі № 910/14138/18, від 24 березня 
2021 року у справі № 756/2399/18, від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
17. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки показам свідків, які у судовому засіданні не заперечували наявності у померлого ОСОБА_3 хронічних хвороб і обмежень у побуті. Вважає вимогу суду про надання медичних висновків щодо стану здоров`я померлого надмірною, оскільки останній не звертався за систематичним лікуванням, а його стан був очевидним для оточуючих.
18. Акцентує увагу на неврахуванні судами обов`язку повнолітньої доньки піклуватися про свого батька, який потребує допомоги. Покази свідків підтверджуються, що відповідачка свідомо уникала будь-яких контактів з батьком та не надавала йому ні матеріальної, ні моральної підтримки. Вважає, що факт позбавлення спадкодавця батьківських прав відносно відповідачки у минулому лише підтверджує конфліктність їхніх стосунків та байдужість.
19. Також посилається на необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій в частині вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу. Зауважує про відсутність доказів понесення відповідачкою таких витрат у суді першої інстанції. Вважає, що справа не є надзвичайно складною, обсяг процесуальних документів з боку сторони відповідача був мінімальним, судові засідання не були тривалими, а тому стягнутий судами попередніх інстанцій розмір судових витрат не відповідає принципу пропорційності.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
20. Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2026 року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.
21. Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2026 року поновлено 
 ОСОБА_1 строк на касаційне оскарженнярішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року, відкрито касаційне провадження у справі № 755/3460/24, витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 
2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року.
22. 15 квітня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
23.  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .
24. У довідці про причини смерті № 020-1568 від 27 червня 2023 року вказано, що причиною смерті ОСОБА_3 є механічна асфіксія внаслідок утоплення у воді.
25. З листа Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві від 22січня 
2024 року вбачається, що було зареєстровано кримінальне провадження 
№ 12023100040002305 від 26 червня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України, за фактом виявлення трупа гр. ОСОБА_3 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
26.  ОСОБА_3 був співвласником квартири   
 АДРЕСА_1 , а саме 1/3 частини згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 18 квітня 1996 року та 1/3 частини згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_4 .
27. Іншим співвласником вказаної вище квартири є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину після смерті його батька ОСОБА_5 .
28. За даними реєстру територіальної громади м. Києва в квартирі АДРЕСА_1 , був зареєстрований лише померлий ОСОБА_3 . 
29.  ОСОБА_1 є братом померлого ОСОБА_3 .
30. 31 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав до Восьмої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
31.  ОСОБА_2 є дочкою померлого ОСОБА_3 .
32. 29 вересня 2023 року ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини. 
33. Згідно з рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2005 року у справі № 2-3620/1/2005 ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
34. Постановою державного нотаріуса Восьмої київської державної нотаріального контори від 01 лютого 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 брата ОСОБА_3 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з наявністю спадкоємців першої черги. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
35. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
36. Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
37. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
38. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
39. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
40. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
41. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
42. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
43. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
44. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
45. Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
46. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).
47. Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
48. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
49. Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
50. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
51. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2026 року у справі № 523/5419/24.
52. У постанові Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц наголошено, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. 
53. Спадкоємець може бути усунений від права на спадщину лише при одночасному настанні указаних обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності (постанова Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц).
54. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
55. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду 
від 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц)
56. Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 289/1965/16-ц, від 29 грудня 2025 року у справі № 195/2005/23 
від 29 січня 2026 року у справі № 523/5419/24, від 10 лютого 2026 року у справі № 462/5597/23).
57. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
58. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
59. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
60. У цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
61. Встановивши, що позивач не довів перебування спадкодавця у безпорадному стані та його постійну потребу у допомозі саме від відповідачки, а також ухилення відповідачки від надання допомоги спадкодавцю при можливості її надання, винної поведінки відповідачки (зокрема, відмови від надання допомоги батьку), що входить до сукупності обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, суди попередній інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для усунення 
 ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_3 .
62. У цьому контексті судами правильно ураховано, що ОСОБА_3 помер у віці 66 років, причиною його смерті визначено механічну асфіксію внаслідок утоплення у воді, а матеріали справи не містять даних про те, що він мав вади здоров`я, перебував у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги. Окрім цього, не було надано доказів свідомого ухилення відповідачки, як доньки спадкодавця, від надання спадкодавцеві такої допомоги, шляхом відмови чи ігнорування відповідних вимог.
63. Колегія суддів також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що та обставина, що спадкодавець був позбавлений відносно відповідачки батьківських прав не впливає на її право на спадкування після його смерті. Наявність між спадкодавцем та спадкоємцем складних взаємовідносин не є достатньою підставою, у контексті статті 1224 ЦК України, для усунення останньої від права на спадкування після смерті біологічного батька.
64. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, та надавши обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, з урахуванням принципу балансу вірогідностей, дійшов мотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
65. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суди попередніх інстанцій надали обґрунтовану правову оцінку.
66. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
67. Обґрунтованими є також висновки судів попередніх інстанцій в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.
68. За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
69. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
70. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
71. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
72. Згідно з положеннями пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.
73. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
74. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
75. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
76. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
77. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
78. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
79. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
80. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
81. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
82. Колегія суддів зауважує, що як суд першої, так і суд апеляційної інстанції надали належну правову оцінку поданим відповідачкою доказам понесення нею витрат на професійну правничу допомогу та з урахуванням принципів реальності, необхідності та розумності розміру таких витрат дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та визначення суми, яка підлягає стягненню з позивача в порядку статті 141 ЦПК України.
83. Посилання касаційної скарги на порушення судами попередніх інстанцій положень частини восьмої статті 141 ЦПК України є необґрунтованими. Заява про відшкодування понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, разом з доказами їх понесення, була подана до закінчення судових дебатів, водночас позивач скористався своїм правом на подання заяви про зменшення розміру таких витрат, що відповідає принципам диспозитивності та змагальності цивільного судочинства. Клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачкою у суді апеляційної інстанції, було заявлено у відзиві на апеляційну скаргу, до якого також було додано докази на підтвердження їх розміру.
84. Суди попередніх інстанцій, урахувавши складність справи, перелік наданих відповідачці послуг та їх необхідність, а також критерії розумності та справедливості, дійшли загалом обґрунтованого висновку про зменшення розміру заявлених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу. Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій та вважає, що визначений судами першої та апеляційної інстанцій розмір витрат відповідачки на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодування в порядку статті 141 ЦПК України, відповідає критеріям реальності наданих адвокатських витрат (їх дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру. 
85. При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також додатковій постанові Касаційного цивільного суду від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20.
86. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях судів попередніх інстанцій, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
87. Висновки суду першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
88. Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
89. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
90. З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович