КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 травня 2026 року м. Київ справа №320/9840/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Парненко В.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної сервісної служби у м. Києві та Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної сервісної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Національної соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області, яка полягає у наданні ОСОБА_1 неточної та неповної інформації на пункт 1 його запиту на інформацію, який було подано електронною поштою 14.08.2023 року о 13:38 год. до Головного управління соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області;
- визнати протиправною відмову Головного управління Національної соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області від 18.08.2023 року № 2400-01/0/1411 в задоволенні пункту 2 запиту на інформацію ОСОБА_1 , який було подано електронною поштою 14.08.2023 року о 13:38 год. до Головного управління соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області;
- визнати протиправною відмову Головного управління Національної соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області від 18.08.2023 року № 2400-01/0/1411 в задоволенні пунктів 3 та 4 запиту на інформацію ОСОБА_1 , який було подано електронною поштою 14.08.2023 року о 13:38 год. до Головного управління соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області;
- зобов`язати Головне управління соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 , який було подано електронною поштою 14.08.2023 року о 13:38 год. до Головного управління соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області у порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги тим, що Головним управлінням Національної соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області було порушено його право на доступ до публічної інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України та Законом України «Про доступ до публічної інформації». Позивач зазначає, що 14.08.2023 року ним засобами електронного зв`язку подано до відповідача запит на інформацію, у якому він просив надати засвідчені належним чином паперові та електронні копії його запиту, який пройшов реєстрацію у встановленому порядку, а також документи, які підтверджують факт, зазначений у листі відповідача від 14.08.2023 року №2400-01/0/1354. Позивач вказує, що відповідачем було надано неповну та неточну інформацію на пункт 1 запиту, оскільки надіслана копія запиту не містила належних реєстраційних відміток та була засвідчена, на його думку, з порушенням вимог Правил організації діловодства. Також позивач зазначає, що у відповідь на пункт 2 запиту відповідач не надав належним чином засвідченої електронної копії документа, а лише скановану копію паперового документа, що, на думку позивача, не відповідає змісту його запиту. Окрім цього, позивач вважає протиправною відмову у задоволенні пунктів 3 та 4 запиту, оскільки відповідач, повідомивши про перебування запитуваного документа у володінні іншого органу, не переслав запит належному розпоряднику інформації відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Також позивач стверджує, що відповідь відповідача в електронній формі не містить кваліфікованого електронного підпису, а тому не має юридичної сили як електронний документ. 
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/9840/24 передана до розгляду судді Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду 11.12.2025 задоволено клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви; звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання позовної заяви в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної сервісної служби у м. Києві та Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії; прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідач правом на подання відзиву не скористався.
Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
14.08.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Національної соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області із запитом на інформацію, поданим засобами електронного зв`язку на офіційну електронну адресу відповідача. 
У вказаному запиті позивач просив надати засвідчену належним чином паперову та електронну копії його запиту, який пройшов реєстрацію у встановленому порядку, а також паперову та електронну копії документа, який підтверджує факт, про який йдеться у восьмому абзаці листа відповідача від 14.08.2023 року №2400-01/0/1354. 
У той же день позивачу надійшло електронне повідомлення відповідача про реєстрацію його звернення за №4-5 від 14.08.2023 року.
Надалі 18.08.2023 року відповідачем на електронну адресу позивача було направлено відповідь №2400-01/0/1411 із доданими файлами, серед яких містились копія запиту позивача, витяг із системи електронного документообігу «АСКОД» щодо реєстрації запиту, а також лист із повідомленням про те, що документ, який підтверджує факт, про який зазначено у листі відповідача від 14.08.2023 року №2400-01/0/1354, перебуває у володінні Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві. 
Крім того, як встановлено судом, 27.08.2023 року позивачем було отримано поштове відправлення від відповідача, яке містило паперові копії відповідних документів, у тому числі копію запиту та витяг із системи реєстрації запитів, засвідчені відповідачем. 
Вважаючи, що відповідачем не було належним чином виконано вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації», позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом. 
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, з урахуванням дії норми закону у часі, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно із частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України від 20.05.2020 року №631-ІХ ратифіковано Конвенцію Ради Європи про доступ до офіційних документів, вчинену 18.06.2009 року у м. Тромсе, положеннями частини першої статті 2 якої встановлено, що кожна сторона гарантує кожному без дискримінації за будь-якою ознакою право на доступ, за вимогою, до офіційних документів, що перебувають у розпорядженні державних органів.
Частинами другою та третьою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб — на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом лише в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
За змістом частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади забезпечення доступу до публічної інформації визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VI від 13.01.2011 року.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація — це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Згідно зі статтею 2 Закону №2939-VI метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень, а також створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
Частиною першою статті 3 Закону №2939-VI передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
За змістом пункту 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень, зокрема органи державної влади, інші державні органи та органи місцевого самоврядування.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 14 Закону №2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію — це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що перебуває у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації незалежно від того, чи стосується ця інформація його особисто, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію має містити ім`я (найменування) запитувача, поштову або електронну адресу, загальний опис інформації або вид, назву чи реквізити документа, щодо якого зроблено запит.
Частиною третьою статті 19 Закону №2939-VI передбачено, що запити на інформацію можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі, зокрема шляхом направлення електронною поштою.
За змістом частини другої статті 16 Закону №2939-VI запит, який пройшов реєстрацію в установленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань доступу до публічної інформації.
Частиною першою статті 20 Закону №2939-VI встановлено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит не пізніше п`яти робочих днів із дня отримання запиту.
Відповідно до частини першої статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту виключно у випадках, прямо визначених законом, а саме якщо розпорядник не володіє та не зобов`язаний відповідно до компетенції володіти інформацією, якщо інформація належить до інформації з обмеженим доступом, якщо запитувач не оплатив витрати на копіювання або якщо не дотримано вимог до оформлення запиту.
Частинами четвертою та п`ятою статті 22 Закону №2939-VI встановлено вимоги до форми та змісту відмови у задоволенні запиту на інформацію, зокрема щодо необхідності зазначення мотивованої підстави відмови.
При цьому відповідно до частини другої статті 22 Закону №2939-VI відповідь розпорядника інформації не по суті запиту вважається неправомірною відмовою у наданні інформації.
Особливості спірних правовідносин також регулюються частиною третьою статті 22 Закону №2939-VI, якою передбачено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або повинно бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити такий запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.
Отже, наведена норма покладає на розпорядника інформації не право, а саме обов`язок вчинити дії щодо переспрямування запиту належному розпоряднику інформації у разі встановлення факту, що відповідна інформація перебуває у володінні іншого суб`єкта.
Суд також враховує, що спірні правовідносини пов`язані із наданням відповіді на запит в електронній формі, у зв`язку із чим підлягають застосуванню положення Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» №851-IV від 22.05.2003 року.
Відповідно до статті 5 Закону №851-IV електронний документ — це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних та який містить обов`язкові реквізити документа.
Частинами першою, третьою та п`ятою статті 6 Закону №851-IV передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватись електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Разом з тим, суд враховує, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» не містить імперативної вимоги щодо обов`язкового накладення кваліфікованого електронного підпису на кожну відповідь розпорядника інформації, яка надається засобами електронного зв`язку у відповідь на інформаційний запит.
При цьому сам по собі факт відсутності кваліфікованого електронного підпису на електронному листі не свідчить автоматично про ненадання відповіді на інформаційний запит або про відсутність юридичного значення такої відповіді, якщо зі змісту відповідного електронного повідомлення можливо встановити суб`єкта його направлення, дату, зміст відповіді та факт її надіслання запитувачу.
Оцінюючи заявлені позовні вимоги, суд виходить із такого.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача, які полягають у наданні позивачу неточної та неповної інформації на пункт 1 запиту, суд зазначає таке.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем було надано позивачу копію його запиту та витяг із системи електронного документообігу щодо його реєстрації. 
При цьому сам по собі факт відсутності окремих реквізитів засвідчення копії документа, зокрема, дати засвідчення чи повного зазначення імені посадової особи, не свідчить про ненадання інформації або про істотне порушення права позивача на доступ до публічної інформації.
Суд враховує, що позивач фактично отримав інформацію щодо реєстрації його запиту, а також копію самого запиту, тобто право позивача на доступ до інформації у цій частині було реалізовано.
Крім того, доводи позивача щодо неналежного формулювання короткого змісту документа у картці реєстрації фактично зводяться до незгоди із способом ведення внутрішнього діловодства відповідача та не свідчать про порушення права позивача на доступ до інформації.
За таких обставин підстави для задоволення позовної вимоги 1 у суду відсутні.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною відмови у задоволенні пункту 2 запиту, суд зазначає наступне.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем на електронну адресу позивача було направлено файл із копією відповідного документа. 
Посилання позивача на те, що відповідач мав надати саме електронну копію документа із накладенням кваліфікованого електронного підпису, суд оцінює критично, оскільки Закон України «Про доступ до публічної інформації» не містить імперативної вимоги щодо обов`язкового накладення КЕП на кожну відповідь розпорядника інформації.
Суд виходить із того, що визначальним у даному випадку є фактичне надання інформації запитувачу, а не виключно технічна форма її оформлення.
При цьому матеріалами справи підтверджується, що позивач фактично отримав відповідь та відповідні документи в електронній формі.
Таким чином, підстави для задоволення позовної вимоги 2 також відсутні.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною відмови у задоволенні пунктів 3 та 4 запиту, суд зазначає таке.
Як встановлено судом, відповідач повідомив позивача про те, що запитуваний документ перебуває у володінні Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві.
Разом з тим, відповідачем не було надано доказів направлення відповідного запиту належному розпоряднику інформації, хоча обов`язок такого направлення прямо передбачений частиною третьою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Отже, у спірних правовідносинах відповідач, встановивши, що запитувана інформація перебуває у володінні іншого суб`єкта владних повноважень, був зобов`язаний не лише повідомити про це позивача, а й переслати запит належному розпоряднику.
Невиконання такого обов`язку свідчить про протиправність дій відповідача у цій частині.
Оскільки судом встановлено порушення відповідачем вимог частини третьої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» саме в частині ненаправлення запиту належному розпоряднику інформації, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути запит позивача виключно в частині пунктів 3 та 4 запиту з урахуванням висновків суду.
У той же час підстав для повторного розгляду всього запиту суд не вбачає, оскільки у решті частин відповідачем фактично було надано відповідь та відповідні документи.
Резюмуючи викладене, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідачем загалом було забезпечено право позивача на доступ до публічної інформації шляхом надання відповіді та відповідних документів, а наведені позивачем недоліки оформлення документів мають формальний характер та самі по собі не свідчать про протиправність дій відповідача.
Разом з тим, відповідачем не виконано обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», щодо направлення запиту належному розпоряднику інформації, у зв`язку із чим позов підлягає частковому задоволенню, а саме шляхом:
-визнання протиправною відмову Головного управління Національної соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області, викладену у листі від 18.08.2023 року №2400-01/0/1411, у задоволенні пунктів 3 та 4 запиту на інформацію ОСОБА_1 , поданого електронною поштою 14.08.2023 року о 13:38 год., в частині невиконання обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», щодо направлення запиту належному розпоряднику інформації;
-зобов`язання Головного управління Національної соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 , поданий електронною поштою 14.08.2023 року о 13:38 год., у частині пунктів 3 та 4 запиту, з урахуванням висновків суду.
Решта доводів висновків суду по суті спору не змінюють.
Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За наведених обставин у сукупності, зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку наявність підстав для часткового задоволення позову.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору за подання даного позову ухвалою суду від 11.12.2025.
Керуючись статтями 2-10, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної сервісної служби у м. Києві та Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,– задовольнити частково;
Визнати протиправною відмову Головного управління Національної соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області, викладену у листі від 18.08.2023 року №2400-01/0/1411, у задоволенні пунктів 3 та 4 запиту на інформацію ОСОБА_1 , поданого електронною поштою 14.08.2023 року о 13:38 год., в частині невиконання обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», щодо направлення запиту належному розпоряднику інформації;
Зобов`язати Головне управління Національної соціальної сервісної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 , поданий електронною поштою 14.08.2023 року о 13:38 год., у частині пунктів 3 та 4 запиту, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині вимог позову – відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.