ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/7176/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої - судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комісія з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України в особі Міністерства розвитку громад та територій України, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач), у якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки про перебування особи в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України, оформленої листом від 17.10.2025 № 03.3/Ф-2274/2512;
- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) оформити та видати ОСОБА_1 довідку про перебування особи в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах, за формою згідно з Додатком до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2023 № 55.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 24.02.2022 проходив військову службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військовій частині НОМЕР_1 ) на посаді інструктора відділу професійної підготовки штабу, брав участь в обороні м. Маріуполь, де 04.03.2022 отримав множинні осколкові поранення. Стверджує, що 16.03.2022, виконуючи наказ командування про евакуацію поранених у цивільному одязі по «зеленому коридору», на блокпосту поблизу м. Бердянськ був захоплений збройними формуваннями держави-агресора та до звільнення перебував у місцях несвободи, зокрема у Виправній колонії № 77 у м. Бердянськ. Вказує, що під час перебування в полоні з метою збереження життя притримувався «легенди» про те, що є цивільною особою, завдяки чому 03.04.2022 був звільнений з колонії як цивільний, поза процедурою обміну. Зазначає, що звертався до відповідача із заявою про видачу довідки про перебування в місцях несвободи, однак за результатами службового розслідування листом від 17.10.2025 № 03.3/Ф-2274/2512 відповідач відмовив у її видачі, мотивуючи відмову тим, що факт захоплення в полон нібито не підтвердився. Вважаючи таку відмову необґрунтованою та такою, що суперечить зібраним у справі матеріалам і нормам матеріального права, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою від 13.04.2026 суддя відкрила провадження у справі та вирішила проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників сторін.
07.05.2026 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 38494), у якому проти задоволення позову заперечено повністю. Відзив обґрунтований тим, що відповідно до наявних облікових даних інформація про перебування у полоні старшого сержанта ОСОБА_1 як у військовій частині НОМЕР_1 , так і в інших взаємодіючих державних органах відсутня. Представник відповідача вказує, що за результатами службового розслідування (висновок від 02.10.2025) факт можливого захоплення позивача в полон не підтвердився, оскільки відповідей від Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими, Національного інформаційного бюро та Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених на адресу загону не надходило, а підтвердження полону офіційно надає лише міністерство оборони держави-агресора через Міжнародний комітет Червоного Хреста. З огляду на викладене відповідач вважає, що правові підстави для видачі позивачу довідки про перебування в місцях несвободи відсутні, а тому діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 24.02.2022 та проходив військову службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військовій частині НОМЕР_1 ) на посаді інструктора (з вогневої, тактико-спеціальної підготовки та тактичної медицини) відділу професійної підготовки, у військовому званні старшого сержанта.
Згідно з витягом з журналу службово-бойових дій НОМЕР_2 прикордонного загону (інв. № 113дск від 23.12.2022) 04.03.2022 під час виконання бойових завдань в районі ведення бойових дій позивач отримав поранення, у зв`язку з чим з 04.03.2022 по 15.03.2022 перебував на лікуванні. 17.03.2022 о 09.20 начальником НОМЕР_2 прикордонного загону прийнято рішення про евакуацію 13 поранених військовослужбовців та 6 військовослужбовців-жінок на цивільних транспортних засобах з району пункту тимчасової дислокації (ПАТ МК «Азовсталь») із використанням «зеленого» коридору за маршрутом: МАРІУПОЛЬ - ПОРТОВСЬКЕ - МАНГУШ - БЕРДЯНСЬК - ТОКМАК - ВАСИЛІВКА - ЗАПОРІЖЖЯ; при цьому особовий склад було переодягнено в цивільний одяг, а документи зібрано та залишено на місці. У числі осіб, які вибули на евакуацію на автомобілі AUDI ( НОМЕР_3 ), зазначено старшого сержанта ОСОБА_1 .
Згідно з тим же витягом, 31.03.2022 від начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 отримано інформацію про те, що особовий склад (13 поранених військовослужбовців), який о 09.20 17.03.2022 вибув на евакуацію, слід вважати таким, що зник безвісти. У переліку таких осіб зазначено старшого сержанта ОСОБА_1 . 
Крім того, 08.04.2022 на контактний центр «Довіра» надійшло інформаційне повідомлення № 29126 від громадянки України ОСОБА_2 , яка відрекомендувалася рідною тіткою дівчини позивача, про те, що 07.04.2022 позивач вийшов на зв`язок та повідомив, що під час перетину блокпосту окупанти зупинили його для з`ясування обставин, під час перевірки він пред`явив паспорт громадянина України, а також що спостерігав на блокпосту інших військовослужбовців України, які знаходились у полоні.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18.05.2022 № 195-АГ «Про безповоротні втрати» старшого сержанта ОСОБА_1 зараховано до бойових безповоротних втрат з обліком «безвісно відсутній». 
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 30.08.2022 № 34-ОС «Про особовий склад» старшого сержанта ОСОБА_1 (П-015147) виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 31.08.2022 у зв`язку із зарахуванням у розпорядження начальника НОМЕР_4 прикордонного загону та вибуттям для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 .
На підставі звернень позивача НОМЕР_2 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України проведено службове розслідування за фактом можливого захоплення в полон старшого сержанта ОСОБА_1 , за результатами якого складено висновок від 02.10.2025, затверджений начальником НОМЕР_2 прикордонного загону. У межах службового розслідування відібрано письмові пояснення позивача, а також звільнених з полону військовослужбовців НОМЕР_2 прикордонного загону - капітана ОСОБА_3 (звільнений з полону 14.06.2025) та штаб-сержанта ОСОБА_4 (звільнений 25.05.2025), які прямо вказали, що 16.03.2022 на під`їзді до м. Бердянськ вони разом із позивачем були силоміць затримані збройними формуваннями держави-агресора та в подальшому спільно поміщені до виправної колонії № 77 у АДРЕСА_2 .
За результатами службового розслідування комісія дійшла висновку, який викладено у трьох пунктах резолютивної частини, зокрема: 1) факт можливого захоплення в полон старшого сержанта ОСОБА_1 не підтвердився, оскільки відповідей від Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими, Національного інформаційного бюро та Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених на адресу загону не надходило; 2) інших підтверджуючих документів щодо підтвердження факту позбавлення особистої свободи надано не було; 3) факт перебування старшого сержанта ОСОБА_1 у виправній колонії № 77 на тимчасово окупованій території м. Бердянськ Запорізької області вважати таким, що підтвердився, відповідно до наданих пояснень звільнених з полону військовослужбовців - капітана ОСОБА_3 та штаб-сержанта ОСОБА_4 .
Листом Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при Службі безпеки України від 07.06.2024 № 33/7-Ф-3657-в відповідачу та позивачу повідомлено, що в облікових даних Об`єднаного центру наявні відомості про факт незаконного затримання ОСОБА_1 16.03.2022 на території Донецької області; водночас у числі осіб, повернутих на підконтрольну Уряду України територію під час реалізації заходів зі звільнення (обміну), позивач не значиться.
Листом Державного підприємства «Український національний центр розбудови миру» Міністерства розвитку громад та територій України, яке виконує функції Національного інформаційного бюро, від 09.10.2025 № 06-05/33642 повідомлено, що в реєстрі оборонців України, які перебувають у полоні держави-агресора, відсутнє підтвердження про перебування позивача у полоні держави-агресора через Центральне агентство з розшуку Міжнародного комітету Червоного Хреста та з інших відкритих джерел.
За результатами розгляду звернень позивача НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України листами від 14.01.2024, від 27.05.2024 № 08/Ф-390/376, від 09.09.2024 № 08/10079-24-Вих та остаточно листом від 17.10.2025 № 03.3/Ф-2274/2512 відмовив позивачу у видачі довідки про перебування у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України, посилаючись на відсутність офіційної інформації про перебування позивача в полоні та непідтвердження факту захоплення в полон за результатами службового розслідування.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основи соціального і правового захисту осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а також членів їхніх сімей, визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» від 26.01.2022 № 2010-IX (далі - Закон № 2010-IX).
Відповідно до п.п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 2010-IX дія цього Закону поширюється, зокрема, на громадян України, яких було позбавлено особистої свободи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями у зв`язку із захистом державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України внаслідок збройної агресії проти України та які належать до складу сил безпеки і сил оборони України та до однієї з категорій осіб, визначених Женевською конвенцією про поводження з військовополоненими від 12.08.1949 та Додатковим протоколом I від 08.06.1977.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2023 № 55 затверджено Порядок оформлення довідок про перебування осіб у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах (далі - Порядок № 55), який визначає процедуру оформлення та видачі довідок, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини першої, пунктом 2 частини четвертої статті 4 Закону № 2010-IX.
Згідно з п. 2 Порядку № 55 довідка оформляється, зокрема, громадянам України з числа осіб, яких було позбавлено особистої свободи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями у зв`язку із захистом державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України внаслідок збройної агресії проти України, які належать до складу сил безпеки і сил оборони України та до однієї з категорій осіб, визначених Женевською конвенцією про поводження з військовополоненими від 12.08.1949 та Додатковим протоколом I від 08.06.1977.
Пунктом 3 Порядку № 55 встановлено, що довідку видають, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що здійснює керівництво військовим формуванням, правоохоронний орган чи державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, командир підрозділу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями. Відповідно до пункту 6 Порядку № 55 підставою для оформлення довідки зазначається заява особи з датою і номером реєстрації, а також документ (відповідне повідомлення, офіційна інформація, списки осіб тощо) з його реєстраційними даними, який підтверджує факт перебування особи в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах.
Аналіз наведених норм свідчить, що видача довідки про перебування у місцях несвободи віднесена до компетенції командира (керівника) відповідного військового формування, у якому особа проходила службу, та обумовлена встановленням факту перебування такої особи в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України на підставі документів і відомостей, що підтверджують цей факт. Закон № 2010-IX та Порядок № 55 не обмежують коло допустимих доказів виключно офіційними списками Міжнародного комітету Червоного Хреста чи повідомленнями держави-агресора, а оперують відкритим переліком - «офіційна інформація, повідомлення, списки осіб тощо».
Застосовуючи наведене правове регулювання до встановлених обставин цієї справи, суд зазначає таке.
Спірним у цій справі є питання про наявність достатніх правових підстав для видачі позивачу довідки про перебування у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України, а саме - чи підтверджується наявними у справі доказами факт перебування позивача в місцях несвободи.
Відмовляючи у видачі довідки, відповідач послався насамперед на Висновок службового розслідування від 02.10.2025 та на відсутність офіційного підтвердження полону з боку Координаційного штабу, Національного інформаційного бюро, Об`єднаного центру при СБ України та Міжнародного комітету Червоного Хреста. Надаючи оцінку таким доводам, суд враховує таке.
За усталеною правовою позицією Верховного Суду, висновок службового розслідування, в якому відображено узагальнений опис виявлених обставин, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо породжує правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і має обов`язковий характер. За своєю правовою природою висновок службового розслідування є службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення. Зафіксовані в результатах службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки (постанови Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 826/13810/16, від 12.12.2019 у справі № 815/3366/16, від 29.11.2019 у справі № 808/965/17, від 10.02.2021 у справі № 640/9600/20).
Отже, оскільки висновок службового розслідування є лише носієм доказової інформації, суд уповноважений надати самостійну оцінку викладеним у ньому фактам незалежно від суб`єктивного підсумкового рішення комісії, та не пов`язаний кваліфікацією, яку комісія надала встановленим нею обставинам.
Дослідивши висновок службового розслідування від 02.10.2025, суд встановив наявність у ньому внутрішньої суперечності. 
Так, у п. 1 резолютивної частини комісія зазначила, що факт можливого захоплення в полон позивача не підтвердився - виключно з тих підстав, що на адресу загону не надійшли відповіді від Координаційного штабу, Національного інформаційного бюро та Об`єднаного центру. Натомість у пункті 3 цього ж висновку комісія прямо встановила, що факт перебування старшого сержанта ОСОБА_1 у виправній колонії № 77 на тимчасово окупованій території м. Бердянськ слід вважати таким, що підтвердився, відповідно до наданих пояснень звільнених з полону військовослужбовців - капітана ОСОБА_3 та штаб-сержанта ОСОБА_4 .
Суд зауважує, що відсутність відповідей від окремих державних органів на запити загону не є доказом відсутності самого факту перебування особи в місцях несвободи, а свідчить лише про ненадходження відповідної інформації на момент складення висновку. 
Водночас, зафіксований у п. 3 того ж висновку факт фактичного перебування позивача у ворожій установі виконання покарань (виправній колонії № 77) під збройною охороною сил держави-агресора за своєю правовою природою і становить факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії, який підлягав покладенню в основу позитивного рішення про видачу довідки.
Зазначені обставини підтверджуються не лише висновком службового розслідування, а й сукупністю інших зібраних у справі доказів, які узгоджуються між собою. Зокрема, з витягу з журналу службово-бойових дій НОМЕР_2 прикордонного загону (інв. № 113дск від 23.12.2022) вбачається, що позивач у складі групи поранених військовослужбовців 17.03.2022 вибув на евакуацію на цивільному транспортному засобі AUDI (BX9757AI) за маршрутом через м. Бердянськ та в подальшому був облікований як безвісно відсутній. Письмові пояснення капітана ОСОБА_3 та штаб-сержанта ОСОБА_4 - чинних військовослужбовців, звільнених з полону держави-агресора, - відібрані в установленому порядку в межах службового розслідування, підтверджують, що вони разом із позивачем на тому ж автомобілі були силоміць затримані 16.03.2022 на під`їзді до м. Бердянськ та спільно поміщені до виправної колонії № 77.
Інформаційне повідомлення № 29126 від 08.04.2022, зафіксоване у журналі службово-бойових дій ще у квітні 2022 року (тобто до повернення позивача на підконтрольну Уряду України територію), містить відомості про те, що позивач 07.04.2022 вийшов на зв`язок та повідомив, що його зупинили на блокпосту для з`ясування обставин, що він пред`явив цивільний паспорт громадянина України та що спостерігав на блокпосту інших полонених українських військовослужбовців. Наведений офіційний запис, зроблений у часі, наближеному до самих подій, узгоджується з подальшими поясненнями позивача та свідків і об`єктивно підтверджує обставини його примусового затримання ворогом.
Лист Об`єднаного центру при Службі безпеки України від 07.06.2024 № 33/7-Ф-3657-в, всупереч доводам відповідача, не спростовує, а підтверджує факт незаконного затримання позивача, оскільки в ньому прямо зазначено про наявність в облікових даних Об`єднаного центру відомостей про факт незаконного затримання ОСОБА_1 16.03.2022 на території Донецької області. Та обставина, що позивач не значиться в числі осіб, повернутих під час офіційних заходів зі звільнення (обміну), не спростовує самого факту його незаконного затримання, а узгоджується з послідовними поясненнями позивача про те, що з метою збереження життя він приховав свою належність до Державної прикордонної служби України та назвався цивільною особою, у зв`язку з чим не був включений державою-агресором до офіційних списків військовополонених.
Суд також враховує, що позивач є особою, яка проходила військову службу у складі сил безпеки і сил оборони України, тобто належить до кола осіб, визначених п.п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 2010-IX та п. 2 Порядку № 55, а отже, за умови підтвердження факту перебування у місцях несвободи, має право на отримання відповідної довідки.
Що стосується доводу відповідача про те, що підтвердження полону офіційно надає лише міністерство оборони держави-агресора через Міжнародний комітет Червоного Хреста, суд зазначає, що ні Закон № 2010-IX, ні Порядок № 55 не встановлюють такого обмеження кола допустимих доказів. 
Навпаки, п. 6 Порядку № 55 передбачає відкритий перелік документів, що можуть підтверджувати факт перебування особи в місцях несвободи («офіційна інформація, повідомлення, списки осіб тощо»). Покладання на особу, яка з об`єктивних причин (приховування належності до сил оборони задля збереження життя) не була облікована державою-агресором як військовополонений, обов`язку надати підтвердження саме від держави-агресора нівелювало б гарантований державою механізм соціального і правового захисту таких осіб та позбавляло б його ефективності.
Суд також зважає на суперечливість позиції відповідача, який одночасно не визнає факт перебування позивача в полоні (місцях несвободи), проте й не обліковує його як такого, що самовільно залишив військову частину чи вчинив дезертирство, не ініціював відповідного службового розслідування та не направляв повідомлень про вчинення кримінального правопорушення. 
Навпаки, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18.05.2022 № 195-АГ позивача обліковано як безвісно відсутнього у зв`язку з бойовими безповоротними втратами, а після повернення прийнято до подальшого проходження служби без будь-яких звинувачень у незаконній відсутності. Така поведінка відповідача за своєю суттю є фактичним визнанням того, що відсутність позивача на службі у період з 16.03.2022 була зумовлена непереборними обставинами об`єктивного характеру.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Водночас принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі покладає саме на суд обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень, з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів. Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.05.2024 у справі № 280/2664/23.
Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому за стандартом доказування переваги більш вагомих доказів обставина вважається доведеною, якщо висновок про її існування з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності та взаємному зв`язку - Висновок службового розслідування від 02.10.2025 (зокрема, п. 3 його резолютивної частини), витяг з журналу службово-бойових дій, письмові пояснення звільнених з полону військовослужбовців капітана ОСОБА_3 та штаб-сержанта ОСОБА_4 , інформаційне повідомлення № 29126 від 08.04.2022, лист Об`єднаного центру при СБ України від 07.06.2024 № 33/7-Ф-3657-в - суд дійшов висновку, що факт перебування позивача у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України, а саме у виправній колонії № 77 у м. Бердянськ під збройною охороною сил держави-агресора, є підтвердженим сукупністю достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою доказів.
Суд враховує, що, як неодноразово зазначав Верховний Суд, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Натомість повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень, тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії, і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанови Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 305/2196/16-а, від 11.04.2018 у справі № 806/2208/17). Оскільки факт перебування позивача в місцях несвободи знайшов своє підтвердження, видача йому відповідної довідки за наявності визначених Порядком № 55 умов не є дискреційним повноваженням відповідача.
За таких обставин суд приходить до висновку, що відмова НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ), оформлена листом від 17.10.2025 № 03.3/Ф-2274/2512, у видачі позивачу довідки про перебування у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України прийнята без урахування всіх наявних у матеріалах службового розслідування обставин та документів, а тому є протиправною, а належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача оформити та видати позивачу відповідну довідку за формою згідно з Додатком до Порядку № 55.
Щодо посилань відповідача на практику Європейського суду з прав людини суд зазначає, що принцип належного здійснення правосуддя дійсно не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторони, проте міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, залежить від характеру рішення (рішення у справах «Проніна проти України», «Серявін та інші проти України», «Руїс Торіха проти Іспанії»). Розглянувши справу, суд надав оцінку всім доводам, які мають істотне значення для її вирішення.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності оскаржуваної відмови, оскільки прийняв її без урахування всіх наявних у матеріалах службового розслідування обставин та документів, які підтверджують факт перебування позивача в місцях несвободи.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судові витрати не розподіляються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 19-20, 22, 25-26, 72, 77, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки про перебування особи в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України, оформленої листом від 17.10.2025 № 03.3/Ф-2274/2512.
Зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ; місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) оформити та видати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 ) довідку про перебування особи в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах, за формою згідно з Додатком до Порядку оформлення довідок про перебування осіб у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України або інтернування в нейтральних державах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2023 № 55.
Судові витрати в цій справі розподілу не підлягають.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 30.06.2026.

Суддя Потабенко В.А.