ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 квітня 2026 року 
м. Київ 

справа № 761/7542/23 
провадження № 61-9648св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 

учасники справи: 
позивач - Акціонерне товариство «Юнекс Банк», 
відповідач -  ОСОБА_1 , 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Маринушкін Арсен Григорович, на постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року у складі колегії суддів Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О. у справі за позовом Акціонерного товариства «Юнекс Банк» до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна, стягнення процентів за користування безпідставно одержаними коштами, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2023 року Акціонерне товариство «Юнекс Банк» (далі - АТ «Юнекс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача на свою користь неправомірно отримані кошти у розмірі 428 529,27 грн, інфляційні втрати у сумі 8 689,30 грн та три проценти річних у розмірі 2 543,96 грн. 

Свої вимоги АТ «Юнекс Банк» обґрунтовувало тим, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2022 року ОСОБА_2 поновлено на роботі та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1 241 951,20 грн і невиплачену заробітну плату внаслідок простою у сумі 29 479,47 грн. При цьому судове рішення не містить застереження про те, що визначені до стягнення суми підлягають виплаті без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. 

На виконання рішення суду позивач здійснив відповідну виплату, однак, на його переконання, належна до виплати відповідачу сума мала бути зменшена на суму податків та зборів. 

Позивач зазначав, що, виконуючи функції податкового агента, був зобов`язаний утримати та перерахувати до бюджету податок із сум, присуджених судом, замість виплати їх у повному обсязі. На думку банку, набуття відповідачем коштів у частині сум податків та зборів слід кваліфікувати як безпідставне збагачення відповідно до положень статті 1215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Шевченківський районний суд міста Києва у складі судді Фролової І. В. рішенням від 08 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовив. 

Стягнув з АТ «Юнекс Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 15 000,00 грн. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що податки та збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню та утриманню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення і враховуються при фактичній виплаті працівнику. Отже, присуджена судом сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів саме на стадії її виплати. 

У справі встановлено, що відповідач не здійснювала утримання чи перерахування податку із зазначених сум, а тому відповідальність за належне виконання функцій податкового агента не може бути покладено на неї шляхом стягнення відповідних сум. 

Відповідно до статті 1215 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути таке майно. Водночас не підлягають поверненню заробітна плата та інші платежі, що прирівнюються до неї, якщо їх виплата проведена добровільно за відсутності рахункової помилки з боку платника та недобросовісності з боку набувача. 

При цьому правильність здійснених розрахунків та добросовісність набувача презюмуються, а тягар доказування наявності рахункової помилки чи недобросовісності покладається на платника відповідних грошових сум. 

Середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати та за своєю правовою природою є складовою заробітної плати. 

Суд установив, що відповідач отримала від позивача спірні кошти як заробітну плату; їх виплата була здійснена без рахункової помилки та за відсутності доказів недобросовісності з боку відповідача. За таких обставин підстави для застосування положень про безпідставне збагачення відсутні. 

Щодо доводів про отримання відповідачем допомоги по безробіттю, суд зазначив, що відповідно до статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» обов`язок подання достовірних відомостей покладається на роботодавця, який повинен діяти у визначеному законом порядку. У разі порушення такої процедури саме роботодавець несе ризик настання відповідних наслідків та зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду. 

Вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних є похідними від основної вимоги, тому за відсутності підстав для її задоволення не підлягають задоволенню і похідні вимоги. 

Київський апеляційний суд постановою від 01 липня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Юнекс Банк» задовольнив частково. 

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким позов АТ «Юнекс Банк» задовольнив частково. 

Стягнув із ОСОБА_1 на користь АТ «Юнекс Банк» неправомірно отримані кошти у розмірі 319 088,25 грн, а також інфляційні втрати та три проценти річних у загальному розмірі 11 233,26 грн. 

У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 

Вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що 07 жовтня 2022 року приватним виконавцем Ждановичем В. М. винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень на підставі виконавчих листів № 758/10828/20, виданих 06 жовтня 2022 року Подільським районним судом міста Києва, а саме: № 70020059 - про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 1 241 951,20 грн; № 70020381 - про стягнення невиплаченої заробітної плати внаслідок простою в сумі 29 479,47 грн; № 70021430 - про стягнення моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн; № 70022619 - про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 84 145,00 грн. Зазначені виконавчі провадження об`єднано у зведене виконавче провадження № НОМЕР_1. 

У результаті примусового виконання рішення суду від 26 липня 2022 року з рахунків АТ «Юнекс Банк» у примусовому порядку списано грошові кошти на загальну суму 1 548 021,23 грн, з яких: 1 405 575,67 грн - суми, присуджені рішенням суду; 140 557,56 грн - основна винагорода приватного виконавця (10 %); 1 888,00 грн - витрати виконавчого провадження. 

Крім того, 12 жовтня 2022 року банк перерахував до бюджету податок на доходи фізичних осіб у сумі 237 127,62 грн та військовий збір у сумі 19 770,64 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями. Загальна сума сплачених податків становить 256 898,26 грн. 

12 жовтня 2022 року приватний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням рішення в повному обсязі. 

Таким чином, ОСОБА_2 отримала грошові кошти у сумі 1 405 575,67 грн. 

Апеляційний суд зазначив, що справляння та сплата податку на доходи фізичних осіб є обов`язком платника податку, а роботодавець відповідно до закону виступає податковим агентом. У справах про стягнення заробітної плати суд визначає до стягнення суму без утримання податку та інших обов`язкових платежів, якщо інше прямо не зазначено в резолютивній частині рішення. 

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2022 року не містить застереження про визначення сум без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. 

Податки і збори із сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню та утриманню роботодавцем під час виконання судового рішення. Відповідно, сума, що фактично виплачується працівнику, зменшується на суму податків і зборів, які підлягають перерахуванню до бюджету. 

Відрахування податків із середнього заробітку не погіршує становища працівника, оскільки у разі перебування на посаді за відповідний період працівник також отримував би заробітну плату з утриманням податків і зборів. 

Апеляційний суд установив, що при примусовій виплаті відповідачу середнього заробітку та невиплаченої заробітної плати банк сплатив до бюджету за рахунок власних коштів податок на доходи фізичних осіб у сумі 217 661,51 грн та військовий збір у сумі 18 138,46 грн, усього - 235 799,97 грн. 

Крім того, відповідач отримала 62 200,00 грн, що вже були виплачені банком у порядку негайного виконання рішення суду. 

Щодо моральної шкоди суд зазначив, що відповідно до положень Податкового кодексу України (далі - ПК України) до оподатковуваного доходу включаються суми відшкодування моральної шкоди в частині, що перевищує встановлений законом неоподатковуваний розмір. 

Станом на 01 січня 2022 року мінімальна заробітна плата становила 6 500,00 грн, а отже неоподатковуваний розмір становив 26 000,00 грн. Таким чином, оподаткуванню підлягала частина моральної шкоди в сумі 24 000,00 грн. 

Під час виплати моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн банк сплатив до бюджету податок на доходи фізичних осіб у сумі 4 320,00 грн та військовий збір у сумі 360,00 грн. 

Щодо витрат на правову допомогу в сумі 84 145,00 грн суд зазначив, що такі суми включаються до оподатковуваного доходу фізичної особи як додаткове благо та підлягають оподаткуванню на загальних підставах. У зв`язку з цим банк сплатив податок на доходи фізичних осіб у сумі 15 146,10 грн та військовий збір у сумі 1 262,18 грн. 

Загалом банком сплачено податків і зборів із сум моральної шкоди та витрат на правову допомогу у розмірі 21 088,28 грн. 

Колегія суддів дійшла висновку, що у цьому випадку відповідач безпідставно набула не суми заробітної плати, а грошові кошти у вигляді податків і зборів, сплачених за неї банком як податковим агентом. 

Відповідно до статті 1215 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави за рахунок іншої особи, зобов`язана повернути це майно. Під відсутністю правової підстави слід розуміти перехід майна, який не ґрунтується на прямій вказівці закону або суперечить меті правовідносин. 

З урахуванням установлених обставин з відповідача підлягає стягненню 319 088,25 грн (235 799,97 грн + 62 200,00 грн + 21 088,28 грн) як неправомірно отримані кошти. 

Відповідно до частини другої статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання грошових коштів нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 ЦК України). За порушення грошового зобов`язання боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та три проценти річних відповідно до статті 625 ЦК України. 

18 жовтня 2022 року позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою про повернення неправомірно отриманих коштів, однак відповідач їх не повернула, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних. 

Водночас підстав для задоволення вимог позивача про стягнення 109 441,01 грн, перерахованих ним на рахунок Київського міського центру зайнятості, апеляційний суд не встановив. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У липні 2025 року ОСОБА_1 через представника Маринушкіна А. Г. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 року, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року залишити в силі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16 та у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 180/142/16, від 27 грудня 2018 року у справі № 180/849/16, від 25 вересня 2019 року у справі № 180/1094/16, від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19, від 16 листопада 2020 року у справі № 607/3509/17, від 25 березня 2021 року у справі № 185/2109/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 645/2856/18, від 23 грудня 2021 року у справі № 607/1429/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що виплати, здійснені працівникові на підставі судового рішення у зв`язку з трудовими правовідносинами (зокрема середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсація моральної шкоди), за своєю правовою природою є засобами до існування та не підлягають поверненню, якщо вони виплачені без рахункової помилки та за відсутності недобросовісності набувача. Наявність чинного судового рішення як правової підстави для виплати коштів виключає можливість їх кваліфікації як безпідставно набутого майна у розумінні статті 1212 ЦК України. 

Заявник вказує, що спірні кошти набуті на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, а їх виплата здійснена роботодавцем у порядку виконавчого провадження, у зв`язку з чим вони мають правовий режим заробітної плати та прирівняних до неї виплат. 

На її думку, спір стосується виплат, прирівняних до засобів існування у розумінні статті 1215 ЦК України, а саме заробітної плати у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав. Такі виплати мають соціально-захисний характер, спрямовані на відновлення порушених трудових прав та забезпечення працівникові засобів для існування під час вимушеного позбавлення можливості працювати. 

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову АТ «Юнекс Банк», звернув увагу на таке. 

По-перше, кошти було виплачено відповідачу на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, та у порядку виконавчого провадження. Сам факт існування чинного судового рішення є достатньою правовою підставою для набуття відповідачем відповідних сум і виключає застосування статті 1212 ЦК України. 

По-друге, суд обґрунтовано кваліфікував спірні виплати як заробітну плату та прирівняні до неї платежі у розумінні статті 1215 ЦК України. Закон прямо передбачає їх неповернення за відсутності рахункової помилки з боку платника та недобросовісності набувача. 

По-третє, позивач не довів ані наявності рахункової помилки при здійсненні виплат, ані недобросовісності з боку відповідача. Матеріали справи не містять доказів приховування відповідачем відомостей, які могли б вплинути на розмір присуджених сум, або отримання коштів шляхом обману. 

По-четверте, суд урахував, що сплата банком податків і зборів є виконанням його обов`язку як податкового агента. Такі витрати не формують грошового зобов`язання працівника перед роботодавцем та не можуть бути предметом стягнення за правилами про безпідставне збагачення. 

Отже, рішення суду першої інстанції ґрунтується на правильному застосуванні статей 1212 та 1215 ЦК України, відповідає встановленим обставинам справи та узгоджується з правовою природою спірних правовідносин. 

Апеляційний суд, визнавши кошти, виплачені відповідачу, неправомірно отриманими, не врахував, що до складу виплат, здійснених на виконання чинного судового рішення про поновлення на роботі, входили не лише суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а й компенсація моральної шкоди та судові витрати, присуджені відповідними судовими рішеннями, які не були скасовані. 

З огляду на те, що кошти сплачено на підставі чинних і обов`язкових до виконання судових рішень, підстава для їх виплати не відпала. Відтак між сторонами не виникло кондикційного зобов`язання, а підстави для застосування положень глави 83 ЦК України та статті 1212 ЦК України відсутні. 

У разі виникнення сумнівів щодо порядку виконання судового рішення або визначення суми податків і зборів роботодавець мав право звернутися до органу виконавчої служби або до суду із заявою про роз`яснення способу і порядку виконання рішення. Матеріали справи не містять відомостей про вчинення АТ «Юнекс Банк» таких дій. 

Таким чином, утримання та перерахування податків і зборів є обов`язком роботодавця як податкового агента у момент виконання судового рішення, а не обов`язком працівника повертати відповідні суми після їх виплати. 

Крім того, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджували б фактичну сплату або обов`язок АТ «Юнекс Банк» сплатити витрати на правничу допомогу у заявленому розмірі. Сам лише розрахунок гонорару, доданий до договору, не підтверджує реальність та необхідність понесених витрат. 

Суд апеляційної інстанції не перевірив наявність документів, що підтверджують факт надання адвокатом конкретних послуг у межах цієї справи, їх фактичну оплату або документально підтверджений обов`язок сплатити відповідну суму, а також не оцінив відповідність витрат критеріям реальності та розумності. 

За таких обставин висновок апеляційного суду щодо визначення суми витрат на правничу допомогу не відповідає нормі частини восьмої статті 141 ЦПК України та є підставою для скасування постанови в цій частині. 

Аргументи інших учасників справи 

У серпні 2025 року АТ «Юнекс Банк» подало відзив на касаційну скаргу, вякому просило залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 30 липня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Шевченківського районного суду міста Києва. 

03 вересня 2025 року матеріали справи № 761/7542/23 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 20 лютого 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до АТ «Юнекс Банк» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасування наказу про простій, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. 

Подільський районний суд міста Києва рішенням від 26 липня 2022 року у справі № 758/10828/20 позов задовольнив частково, а саме: 
- визнав незаконним та скасував наказ АТ «Юнекс Банк» від 07 вересня 2020 року № 157-07-01-о/с про звільнення ОСОБА_2 з посади директора Департаменту корпоративного бізнесу; 
- поновив ОСОБА_2 на зазначеній посаді; 
- стягнув з АТ «Юнекс Банк» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1 241 951,20 грн; 
- визнав незаконним та скасував наказ АТ «Юнекс Банк» від 07 липня 2020 року № 120-07-03-о/с про простій; 
- стягнув невиплачену заробітну плату внаслідок простою у сумі 29 479,47 грн; 
- стягнув моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн; 
- стягнув витрати на правову допомогу у розмірі 84 145,00 грн; 
- допустив негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі; 
- допустив негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць. 

Загальна сума коштів, визначена до стягнення з банку на користь ОСОБА_2 , становила 1 405 575,67 грн (1 241 951,20 грн + 29 479,47 грн + 50 000,00 грн + 84 145,00 грн). 

Київський апеляційний суд постановою від 24 січня 2023 року змінив рішення суду першої інстанції в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши їх до 50 487,00 грн. В іншій частині рішення залишив без змін. 

Верховний Суд постановою від 29 травня 2023 року касаційну скаргу АТ «Юнекс Банк» залишив без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року - без змін. 

27 липня 2022 року банк виконав рішення суду в частині, що підлягала негайному виконанню: поновив ОСОБА_2 на посаді директора Департаменту корпоративного бізнесу та виплатив середній заробіток за один місяць у сумі 62 200,00 грн, що після утримання податків і зборів становило 50 071,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 27 липня 2022 року № 299. 

23 вересня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видання виконавчих листів, які були видані 06 жовтня 2022 року. 

07 жовтня 2022 року приватний виконавець Жданович В. М. відкрив виконавчі провадження на підставі відповідних виконавчих листів, які згодом об`єднано у зведене виконавче провадження № НОМЕР_1. 

У період 11-12 жовтня 2022 року під час примусового виконання рішення суду з рахунків АТ «Юнекс Банк» списано кошти в загальному розмірі 1 548 021,23 грн, що включали суми, присуджені рішенням суду, основну винагороду приватного виконавця (10 %) та витрати виконавчого провадження. 

12 жовтня 2022 року банк перерахував до бюджету податок на доходи фізичних осіб у сумі 237 127,62 грн та військовий збір у сумі 19 770,64 грн, усього 256 898,26 грн. 

Приватний виконавець постановою від 12 жовтня 2022 року закінчив виконавче провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі. 

08 червня 2023 року банк отримав повідомлення Київського міського центру зайнятості від 05 червня 2023 року № 269.1-2579/23 з вимогою про сплату 109 441,01 грн як повернення допомоги з безробіття, виплаченої ОСОБА_2 . 

З повідомлення вбачається, що внаслідок обміну інформацією між Пенсійним фондом України та Державним центром зайнятості встановлено, що в період перебування на обліку як безробітної ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з АТ «Юнекс Банк» (поновлена на роботі з 08 вересня 2020 року). 

23 червня 2023 року банк на виконання зазначеної вимоги перерахував на рахунок Київського міського центру зайнятості 109 441,01 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 23 червня 2023 року № 61. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги постанова апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення грошових коштів, перерахованих центру зайнятості, не оскаржується, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд не переглядає це рішення в означеній частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. 

Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). 

Аналіз змісту статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). 

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. 

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. 

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (зобов`язання із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. 

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зробила такий правовий висновок: «Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». 

Водночас статтею 1215 ЦК України передбачено випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно з частиною першою цієї статті не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. 

Отже, законом визначено два винятки з цього правила: по-перше, якщо виплата зазначених платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. 

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, тому зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. 

Питання щодо оподаткування доходів фізичних осіб регулюється розділом ІV ПК України, в якому визначено доходи, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, та доходи, що не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19 зазначила, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходуза його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином,якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробітокза час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особиподатковим агентом,зобов'язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податокіз сумитакого доходу.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 607/1429/17 (провадження № 61-12977св20) зазначив, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. У пункті 164.6 статті 164 ПК України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності. Водночас відповідно до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України дохід з джерелом походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні. Фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, є платником податку з доходів фізичних осіб. Об`єктом оподаткування резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України (за загальним правилом 18 відсотків). Якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, завдану порушенням трудових прав, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались б податки і збори. 

Справляння та сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком платника податку - працівника, тоді як податковим агентом відповідно до закону виступає роботодавець. Разом із тим, задовольняючи вимоги про стягнення заробітної плати чи середнього заробітку, суд визначає суму, що підлягає стягненню без утримання податків та інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року у справі № 757/27799/21 (провадження № 61-11515св24), від 06 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23 (провадження № 61-8920св24), від 19 березня 2025 року у справі № 537/4740/20 (провадження № 61-15747св23)). 

Усталена практика Верховного Суду свідчить про єдиний підхід щодо виконання роботодавцем функцій податкового агента під час виконання судового рішення про стягнення сум на користь працівника. 

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 

Стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. У разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. 

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) та у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 175/679/23 (провадження № 61-8528св25). 

У справі, що переглядається, суди встановили, що спірні грошові кошти були виплачені відповідачу на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2022 року, яке набрало законної сили. У зазначеному рішенні не було визначено, що присуджені суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають стягненню без урахування податків і зборів, а також не покладено на роботодавця обов`язку самостійно зменшити суму, присуджену судом, на розмір нарахованих податків. 

Кошти з рахунків АТ «Юнекс Банк» були списані приватним виконавцем у межах відкритого виконавчого провадження на підставі виконавчих листів, виданих судом, шляхом примусового виконання судового рішення, яке набрало законної сили. 

Отже, перехід спірних коштів до відповідача відбувся не внаслідок добровільного волевиявлення банку, а як результат реалізації повноважень органу примусового виконання рішень у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». 

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки встановлені у справі обставини свідчать, що спірні грошові кошти були перераховані відповідачу в порядку примусового виконання судового рішення, яке набрало законної сили, без визначення у його резолютивній частині обов`язку здійснювати виплату без урахування податків і зборів чи покладення на роботодавця обов`язку самостійно зменшувати присуджену суму на їх розмір. 

За таких умов підлягає застосуванню загальне правило, відповідно до якого до виплати працівнику підлягає сума після обов`язкового утримання податків і зборів, тоді як їх сплата до бюджету є виконанням обов`язку податкового агента, а не складовою доходу працівника. 

Водночас списання коштів у межах виконавчого провадження не змінює правової природи таких виплат і не створює правової підстави для набуття відповідачем сум у частині податків і зборів, фактично сплачених за рахунок позивача. Отже, у цій частині відповідач набула майно без достатньої правової підстави у розумінні статті 1212 ЦК України, що обґрунтовано враховано апеляційним судом. 

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про виникнення у відповідача обов`язку повернути відповідну частину коштів як безпідставно набуте майно. 

Доводи касаційної скарги про те, що спірні кошти набуті на підставі судового рішення і тому не можуть вважатися безпідставно набутими, не заслуговують на увагу, оскільки правова підстава набуття майна має оцінюватися з урахуванням фактичного обсягу прав та обов`язків сторін. У цій справі правова підстава для набуття відповідачем саме тих сум, які перевищують належні до виплати після обов`язкового утримання податків і зборів, відсутня. 

Посилання заявника на положення статті 1215 ЦК України є безпідставними, оскільки спір стосується не повернення заробітної плати чи прирівняних до неї виплат як засобів до існування, а коштів у частині податків і зборів, сплачених позивачем до бюджету як податковим агентом, які не становлять доходу відповідача та не підпадають під передбачені цією нормою винятки. 

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про відсутність рахункової помилки або недобросовісності відповідача, оскільки у спірних правовідносинах підставою для виникнення обов`язку повернення коштів є їх набуття без достатньої правової підстави, а не наявність таких обставин. 

Посилання заявника на те, що спірні виплати мають соціально-захисний характер і не можуть бути предметом повернення, також є необґрунтованими, оскільки спір не стосується повернення присуджених сум як таких, а лише тієї їх частини, яка фактично не підлягала виплаті відповідачу та була сплачена позивачем до бюджету. 

Водночас Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 638/12192/16 (провадження № 61-20633св18) зазначив, що положення глави 83 ЦК України передбачають, зокрема, можливість повернення безпідставно набутої заробітної плати і прирівняних до неї платежів, а можливість застосування статей 1212-1215 ЦК України у спорах, що виникають із трудових правовідносин, також підтверджена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18). 

Аргументи касаційної скарги щодо примусового характеру виконання судового рішення не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції, оскільки спосіб виконання рішення не змінює правової природи відповідних платежів та не створює самостійної правової підстави для набуття відповідачем коштів понад належний розмір. 

З урахуванням правової природи спірних правовідносин апеляційний суд обґрунтовано керувався тим, що податки і збори, сплачені позивачем як податковим агентом, не є доходом відповідача, а отже, відсутня правова підстава для набуття нею майна у цій частині. Водночас встановлено, що відповідач отримала грошові кошти у розмірі середнього заробітку за один місяць (62 200,00 грн) у порядку негайного виконання судового рішення, що зменшило подальший обсяг зобов`язань позивача та не входило до суми, стягнутої у межах виконавчого провадження. 

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що у відповідача виник обов`язок повернути кошти у частині податків і зборів, сплачених позивачем до бюджету, а також у частині сум, отриманих без достатньої правової підстави, відповідно до положень статті 1212 ЦК України, а також трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. 

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності здійснених судом апеляційної інстанції розрахунків сум, які підлягають стягненню, у зв`язку з чим такі розрахунки не є самостійним предметом касаційного перегляду і не підлягають перевірці судом касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо неправильності розподілу судових витрат є безпідставними. 

Як убачається з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції здійснив розподіл судових витрат із дотриманням вимог статті 141 ЦПК України, зокрема з урахуванням часткового задоволення позовних вимог та принципу пропорційності. Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції врахував надані сторонами докази, оцінив їх у сукупності, а також врахував критерії реальності, необхідності та розумності таких витрат. 

Посилання заявника на відсутність доказів понесення витрат або їх необґрунтованість спростовуються матеріалами справи, які містять договір про надання правничої допомоги, додатки до нього, акти приймання-передавання наданих послуг, а також інші документи, що підтверджують обсяг наданої правничої допомоги та вартість відповідних послуг. 

Апеляційний суд також обґрунтовано врахував, що витрати на правничу допомогу підлягають розподілу незалежно від того, чи були вони фактично сплачені на момент розгляду справи, за умови підтвердження обсягу наданих послуг та вартості таких робіт. 

Крім того, визначаючи остаточний розмір сум, що підлягають стягненню, апеляційний суд правильно застосував правило пропорційного розподілу витрат та обґрунтовано визначив різницю витрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Разом із тим у відзиві на касаційну скаргу АТ «Юнекс Банк» також просило суд відшкодувати йому за рахунок  ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу за подання цього відзиву у розмірі 30 000,00 грн. 

Верховний Суд звертає увагу, що касаційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи. А саме: суд касаційної інстанції перевіряє відповідність касаційної скарги щодо форми і змісту вимогам статті 392 ЦПК України, дотримання строку, встановленого статтею 390 цього Кодексу, повноважень особи, яка подала таку скаргу, сплату судових витрат та постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження. 

З цією процесуальною дією суду пов`язано право учасників справи подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина перша статті 395 ЦПК України). 

У частинах другій, четвертій статті 395 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи. 

Тобто надання відзиву на касаційну скаргу є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 та стаття 12 ЦПК України). 

Подання касаційної скарги та відкриття касаційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності касаційної скарги. 

Отже, інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття касаційного провадження поданням відзиву на касаційну скаргу, понесли судові витрати, оскільки у цьому випадку звернулися за правничою допомогою до адвоката (стаття 15 ЦПК України), а відтак можуть розраховувати на відшкодування таких витрат у випадку відмови у задоволенні касаційної скарги. 

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, понесені позивачем АТ «Юнекс Банк» витрати на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції підлягають розподілу відповідно до вимог процесуального закону. 

На підтвердження заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу АТ «Юнекс Банк» надало: 
- договір про надання правничої допомоги від 12 серпня 2024 року, укладений між банком та адвокатом Ковриженком С. О.; 
- додаткову угоду № 3 до договору про надання правничої допомоги, укладену 05 серпня 2025 року між банком та адвокатом Ковриженком С. О., за умовами якої гонорар адвоката встановлюється у загальному розмірі 30 000,00 грн незалежно від обсягу проведеної роботи / наданих послуг та підлягає сплаті клієнтом протягом 30 (тридцяти) робочих днів з дня отримання постанови Верховного Суду у цій справі. 

У передбаченому процесуальним законом порядку відзив АТ «Юнекс Банк» на касаційну скаргу був надісланий ОСОБА_1 та її представнику Маринушкіну А. Г. через їх електронні кабінети. Указаний відзив містив обґрунтування вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та докази, на яких ці вимоги ґрунтуються. 

Згідно з повідомленням про доставлення електронного листа, документ в електронному вигляді «Відзив на касаційну скаргу № 25979/0/220-25» у справі № 761/7542/23 (61-9648ск25) доставлено до електронних кабінетів  ОСОБА_1 та адвоката Маринушкіна А. Г. 19 серпня 2025 року. 

Водночас станом на час касаційного перегляду цієї справи до Верховного Суду не надійшли заперечення сторони відповідача щодо зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката Ковриженка С. О., понесених позивачем АТ «Юнекс Банк» у суді касаційної інстанції. 

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: 

- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21); 

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21). 

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18. 

Отже, з урахуванням положень частини четвертої статті 137 ЦПК України суд наділений правом зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. 

Враховуючи, що АТ «Юнекс Банк» заявило позовні вимоги на загальну суму 439 762,53 грн (428 529,27 грн неправомірно отриманих коштів, 8 689,30 грн інфляційних втрат та 2 543,96 грн трьох процентів річних), з яких задоволено вимоги на загальну суму 330 321,51 грн (319 088,25 грн неправомірно отриманих коштів та 11 233,26 грн інфляційних втрат і трьох процентів річних), що становить 75,11 % від заявленого розміру позовних вимог, а також зважаючи на відсутність заперечень відповідача щодо розміру заявлених витрат, положення статті 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, перевіривши відповідність заявлених витрат критеріям реальності, необхідності та співмірності, з урахуванням складності справи, характеру та обсягу наданої правничої допомоги, значення спору для сторін, обґрунтованості поданих адвокатом процесуальних документів і виконаних робіт, беручи до уваги підходи, сформульовані у практиці Європейського суду з прав людини, та керуючись засадами розумності і справедливості, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для відшкодування АТ «Юнекс Банк» витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у сумі 22 533,00 грн (30 000,00 грн х 75,11 % = 22 533,00 грн).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Маринушкін Арсен Григорович, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 01 липня 2025 рокув частині задоволених позовних вимог залишити без змін. 

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Юнекс Банк» 22 533 (двадцять дві тисячі п`ятсот тридцять три) грн 00 коп. витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги у суді касаційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді 	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	І. В. Литвиненко 	
	В. В. Пророк