ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 р. 	Справа № 520/17040/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ), НОМЕР_3 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_4 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.10.2025, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 21.10.25 по справі № 520/17040/25
за позовом ОСОБА_1 
до  НОМЕР_3 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_4 ) , НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 )   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до НОМЕР_5 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_4 ) (далі – ВЧ НОМЕР_4 , перший відповідач), НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) (далі – ВЧ НОМЕР_2 , другий відповідач), у якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_3 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_4 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 25 річної календарної військової служби, що становить 2 посадових оклади та оклади за військовим званням;
- зобов`язати НОМЕР_3 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної військової служби за 25 років, що становить 2 розміри посадового окладу та окладу за військовим званням;
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 30 річної календарної військової служби, що становить 2,5 розміри посадового окладу та окладу за військовим званням;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної військової служби за 30 років, що становить 2,5 розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням.
В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправність дій відповідачів, які в порушення приписів підпункту 3.25.1 пункту 3.25 розділу ІІІ наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» від 20.05.2008 № 425 (далі по тексту – Інструкція № 425) та постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (далі – Постанова № 1294) не нараховували та не виплачували ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної 25 та 30 річної календарної військової служби, у встановленому розмірі - 2 та 2,5 посадових оклади та оклади за військовим званням відповідно, чим порушили право позивача на належне грошове забезпечення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.10.2025 у справі № 520/17040/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до НОМЕР_3 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_4 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) , НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_3 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_4 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 25 річної календарної військової служби, що становить 2 посадових оклади та оклади за військовим званням.
Зобов`язано НОМЕР_3 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної військової служби за 25 років, що становить 2 розміри посадового окладу та окладу за військовим званням.
Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 30 річної календарної військової служби, що становить 2,5 розміри посадового окладу та окладу за військовим званням.
Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної військової служби за 30 років, що становить 2,5 розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням.
ВЧ НОМЕР_2 , не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його неправомірність, неповне з`ясування обставин у справі та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі №520/17040/25 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ) відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив про відсутність підстав для нарахування позивачу винагороди за тривалість безперервної військової служби за 30 років, що становить 2,5 розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, оскільки Постанова № 1294 втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2017 (далі – Постанова № 704), якою структура грошового забезпечення військовослужбовців була змінена, а винагорода за безперервну службу у фіксованих розмірах не встановлена. Натомість, введені інші щомісячні надбавки та премії, що компенсують раніше встановлені виплати.
Крім того, зазначив про відсутність у другого відповідача бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат.
ВЧ НОМЕР_4 , також не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.10.2025 у справі № 520/17040/25 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_4 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, в частині визнання протиправною бездіяльності НОМЕР_3 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_4 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 25 річної календарної військової служби, що становить 2 посадових оклади та оклади за військовим званням, зобов`язання НОМЕР_3 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної військової служби за 25 років, що становить 2 розміри посадового окладу та окладу за військовим званням та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині вищевказаних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що позивач при зверненні з позовом до суду першої інстанції невірно визначив в якості відповідача ВЧ НОМЕР_4 , як орган Державної прикордонної служби України, який має здійснювати нарахування та виплату винагороди за тривалість безперервної військової служби за 25 років, що становить 2 розміри посадового окладу та окладу за військовим званням, та не врахував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_4 ), не був останнім місцем військової служби позивача.
Переконував, що оскільки відповідно до витягу з наказу № 288-ОС від 07.04.2025 останнім місцем проходження служби позивача було ІНФОРМАЦІЯ_2 , саме цей орган повинен здійснювати відповідні нарахування ОСОБА_1 , однак, суд першої інстанції не провів заміни відповідача на належного, а також не залучив в якості свіввідповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою ефективного захисту порушених прав позивача.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористався.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга ВЧ НОМЕР_4 підлягає задоволенню, а ВЧ НОМЕР_2 частковому задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 07.04.2025 № 288-ОС ОСОБА_1 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 07.04.2025.
Згідно з інформацією відображеною в архівних відомостях особистих карток грошового забезпечення за 2008-2025 роки, ОСОБА_1 проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у період:
- з січня 2008 року по грудень 2011 року включно – в НОМЕР_3 прикордонному загоні ДПС України (військова частина НОМЕР_4 );
- з січня 2011 року по серпень 2016 року включно – в НОМЕР_1 прикордонному загоні ДПС України (військова частина НОМЕР_2 );
- з вересня 2016 року по лютий 2018 року включно та з січня 2020 року по 07.04.2025 включно - в ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_8 );
- з березня 2018 року по грудень 2019 року включно – в ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_9 ).
Вважаючи, що у 2010 році та у 2015 році у НОМЕР_3 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_4 ) та відповідно у НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) існував обов`язок, зокрема щодо нарахування та виплати позивачеві додаткового виду грошового забезпечення, а саме винагороди за тривалість безперервної військової служби у розмірах встановлених додатками 25-28 до Постанови № 1294 та підпунктом 3.25.1 пункту 3.25 розділу ІІІ Інструкції № 425, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки з моменту затвердження Інструкції № 425 відсутні підстави для застосування обмеження винагороди за тривалість безперервної військової служби розміром 50%, запровадженим пунктом 7 Постанови, а тому у відповідачів був наявний обов`язок для нарахування та виплати спірної доплати у повному розмірі, який виконано не було, що призвело до порушення права позивача на отримання належного грошового забезпечення.
В якості способу захисту порушеного права позивача судом обрано зобов`язання НОМЕР_3 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної військової служби за 25 років, що становить 2 розміри посадового окладу та окладу за військовим званням та НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної військової служби за 30 років, що становить 2,5 розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).
Згідно з положеннями Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 № 661-IV (далі – Закон № № 661-IV ) Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, основними обов`язками якої, зокрема є: припинення будь-яких спроб незаконної зміни проходження лінії державного кордону України; припинення у взаємодії з відповідними правоохоронними органами збройних конфліктів та інших провокацій на державному кордоні України; участь у взаємодії із Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями у відбитті вторгнення або нападу на територію України збройних сил іншої держави або групи держав; участь у виконанні заходів територіальної оборони, а також заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного і надзвичайного стану.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до частини 3 статті 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі - Положення № 1115/2009).
Відповідно до пункту 12 Положення № 1115/2009, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців з державою, зокрема включення їх до списків особового складу органів Держприкордонслужби або виключення з таких списків, присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військових званнях, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо, оформлюється письмовими наказами на підставі документів, види та форма яких установлюються наказом Міністерства внутрішніх справ України.
Згідно з пунктом 121 Положення № 1115/2009, вибуття військовослужбовця до нового місця служби здійснюється після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу або письмового повідомлення про його призначення на посаду чи зарахування у розпорядження начальника відповідного органу Держприкордонслужби, в тому числі доведеного технічними засобами передачі інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу органу Держприкордонслужби здійснюється після здавання ним посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання органом витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення військовослужбовця по службі.
Пунктом 293 Положення № 1115/2009 визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.
У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.
Відповідно до пункту 3 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ від 25 червня 2018 року № 558, грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується в органах Держприкордонслужби за місцем їх служби або органом, у якому вони перебувають на фінансовому забезпеченні згідно з приміткою до штату.
Отже, звільнений з військової служби військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням.
Системний аналіз наведених норм свідчить, що здійснення розрахунку за всіма видами матеріального та фінансового забезпечення за всі періоди проходження служби здійснюється у разі звільнення особи з військової служби. При цьому, нарахування та виплата відповідних сум здійснюється за останнім місцем служби, тобто органом Державної прикордонної служби України, з якого військовослужбовець був виключений зі списків особового складу, у зв`язку із звільненням з військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 травня 2025 року у справі № 380/26344/23, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України підлягає врахуванню при вирішенні спірних правовідносин.
Колегією суддів встановлено, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 07.04.2025 № 288-ОС позивача виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 07.04.2025. Таким чином, саме ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_8 ) було останнім місцем служби позивача.
Враховуючі вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки позивача з 07.04.2025 було звільнено саме з ІНФОРМАЦІЯ_6 (Військова частина НОМЕР_8 ), відповідно вказаний суб`єкт є останнім місцем проходження служби позивача, а відтак, саме ІНФОРМАЦІЯ_2 було зобов`язано виплатити позивачу всі належні йому надбавки та доплати за період проходження служби, зокрема, у ВЧ НОМЕР_2 та ВЧ НОМЕР_4 .
Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що в якості відповідачів у справі позивачем визначено ВЧ НОМЕР_2 та ВЧ НОМЕР_4 , які, в свою чергу, не є органом державної влади (суб`єктом владних повноважень), який був зобов`язаний здійснити належний розрахунок з позивачем при його звільненні.
Натомість, належним відповідачем, у даній справі мало бути ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_8 ), тобто, відповідний суб`єкт владних повноважень, який був зобов`язаний здійснити належний розрахунок з позивачем при його звільненні, проте, останній не був визначений позивачем, як відповідач у цій адміністративній справі, та не залучений судом першої інстанції в якості співвідповідача.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем заявлено позов до неналежних відповідачів.
Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 48 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.
Частиною 3 статті 48 КАС України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (частина 4 статті 48 КАС України).
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду першої інстанції є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності.
Колегія суддів зауважує, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач вказує відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.
Так, суд першої інстанції, на виконання вимог статті 48 КАС України, виявивши звернення позову до неналежного відповідача зобов`язаний вжити відповідних заходів та запропонувати сторонам подати відповідне клопотання про заміну неналежного відповідача на належного, або залучення співвідповідача, проте цього не зробив, чим фактично унеможливив позивачу реалізувати своє конституційне право на судовий захист.
Особа, яка залучається до участі у справі у процесуальному статусі відповідача має процесуальні права та процесуальні обов`язки, визначені КАС України.
За правилами частини 7 статті 48 КАС України заміна відповідача допускається лише до ухвалення рішення судом першої інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуального права здійснювати заміну неналежної сторони по справі або залучати до участі у справі другого відповідача.
Зокрема, залучення такої особи на стадії апеляційного розгляду справи позбавило би залученого відповідача можливості користуватися своїми процесуальними правами, гарантованими КАС України в суді першої інстанції, що є порушенням принципу рівності сторін.
Така правова позиція щодо застосування норм процесуального права, зокрема, була висловлена Верховним Судом у постанові від 09.07.2020 у справі № 2040/5355/18.
Крім того, колегія суддів зауважує, що позовні вимоги заявляє позивач, водночас адміністративний суд може, якщо вважатиме за потрібне, застосувати інший, аніж той, який зазначив позивач, спосіб захисту його прав та інтересів, який не суперечитиме закону і забезпечуватиме їхній ефективний захист. Вибір/застосування способу захисту порушених прав та інтересів детермінується через призму суті порушеного (суб`єктивного) права в рамках правовідносин, з яких виник спір.
Тож результативним обраний спосіб захисту порушеного права (у контексті цього спору) буде тоді, коли існуватиме взаємозв`язок між порушенням (суб`єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту, водночас, останній сприятиме вичерпному його поновленню. Однією з умов для досягнення такого результату є визначення належного відповідача/відповідачів за позовом, адже від цього значною мірою теж залежить ефективність захисту порушеного права (втілена у процедурі виконання судового рішення).
Колегія суддів зауважує, що у суду апеляційної інстанції відсутні повноваження на здійснення дій щодо заміни відповідача на належного або залучення в якості співвідповідача на стадії апеляційного перегляду справи, що унеможливлює дослідження таких обставин під час апеляційного перегляду справи, у зв`язку із чим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог, звернених до ВЧ НОМЕР_2 та ВЧ НОМЕР_4 .
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене та те, що судом при прийнятті оскаржуваного рішення не запропоновано сторонам здійснити заміну неналежних відповідачів на належного, або залучити належного в якості співвідповідача, що в свою чергу, взагалі унеможливило позивачу захистити свої права у судовому порядку, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.10.2025 по справі № 520/17040/25 слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.
Одночасно колегія суддів роз`яснює позивачу його право повторно звернутися з адміністративним позовом до належного відповідача.
При цьому, слід звернути увагу, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягало у не вирішенні питання заміни неналежного відповідача або залучення другого відповідача призвело до відмови у задоволенні позову саме з вищенаведених підстав та мотивів, що в свою чергу не свідчить про відсутність порушеного права позивача у спірних відносинах або про пропуск позивачем строку звернення до суду у разі звернення з адміністративним позовом до належного відповідача.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч.4 ст.241, ст. ст. 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу НОМЕР_3 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_4 ) - задовольнити.
Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) – задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.10.2025 по справі № 520/17040/25 - скасувати.
Прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_3 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_4 ), НОМЕР_1 прикордонного загону (Військової частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій   О.А. Спаскін