Дата документу 28.04.2026 Справа № 333/4230/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 333/4230/25 Головуючий у І інстанції: Піх Ю.Р.
Провадження № 22-ц/807/471/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 квітня 2026 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В.,
секретар: Остащенко О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Шокота Гліба Антоновича, треті особи: Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 , Комунарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про оголошення фізичної особи померлою,-

В С Т А Н О В И Л А: 

У травні 2025 року через підсистему «Електронний суд»  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Шокота Г.А. звернувся до суду з заявою про оголошення фізичної особи померлою.
В обґрунтування заяви зазначено, що  ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 . 
ОСОБА_2 був призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 26.02.2022 на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» та зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_4 , військове звання – кухар гаубичної самохідної-артилерійської батареї. 
01.07.2024 на виконання наказу № 183 командира військової частини НОМЕР_1 від 29.06.2024, з 01.07.2024 нижчепойменованих військовослужбовців частини НОМЕР_4 увільнено від займаних посад і призначено ОСОБА_2 кухарем господарського відділення взводу забезпечення, номером обслуги 1 самохідного артилерійського взводу 3 самохідної артилерійської батареї, ВОС-134533А, "шпк" солдат, що з 01 липня 2024 року посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків. 
27.09.2024 наказом № 275 командира військової частини НОМЕР_2 , вважався таким, що прибув із оперативного підпорядкування командира військової частини НОМЕР_4 до військової частини НОМЕР_2 для виконання бойових завдань, солдат ОСОБА_2 , номером обслуги 1 самохідного артилерійського взводу 3 самохідної артилерійської батареї. 
27.10.2024 наказом № 308 командира військової частини НОМЕР_2 , солдат ОСОБА_2 , номером обслуги 1 самохідного артилерійського взводу 3 самохідної артилерійської батареї військової частини НОМЕР_4 , призначений наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.10.2024 на посаду кулеметника 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти, вважався таким що справи та посаду прийняв до виконання службових обов`язків. 
Відповідно до перевірки службового розслідування на відповідність вимогам законодавством офіцером юридичної служби управління військової частини НОМЕР_1 лейтенантом юстиції ОСОБА_3 було виявлено, що 28.10.2024 поблизу нп. Терни, Краматорський район, Донецька область солдат ОСОБА_2 самовільно залишивши поле бою, в той же день, отримав поранення несумісні з життям.
25.11.2024 заявник звернувся до ВП № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області з заявою про вчинення злочину та повідомив, що його син ОСОБА_2 , військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 , 28.10.2024 зник безвісти поблизу н.п. Терни, Краматорського району Донецької області під час виконання бойового завдання по захисту Батьківщини.
Згідно з витягом з акту службового розслідування за фактом зникнення безвісти військовослужбовця, факт зникнення безвісти солдата ОСОБА_2 підтвердився. Факт зникнення безвісти стався під час проходження служби за мобілізацією в ЗСУ та пов`язаний з виконанням ним військового обов`язку. Зникнення безвісти сталося під час бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил російської федерації на території Донецької області. 
Відповідно до листа Державного підприємства «Український центр розбудови Женевських конвенцій про поводження з військовополоненими та про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року" від 24.01.2025 № 08- 11/2396, відомості про перебування ОСОБА_2 у полоні держави-агресора в Реєстрі оборонців України, які перебувають у полоні держави-агресора відсутні.
Станом на теперішній час тіло чи його фрагменти не знайдено, в зв`язку з тим, що місце в якому перебував ОСОБА_2 повністю знищене внаслідок штурмових дій під прикриттям масованого обстрілу з боку незаконних збройних формувань окупаційної влади російської федерації. У зв`язку з чим, неможливо отримати медичне свідоцтво про смерть та скористатися соціальними гарантіями, що передбачені для членів родини загиблого військовослужбовця, а отже з цією метою заявник змушений звернутися до суду.
Посилаючись на означені обставини,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Шокота Г.А. просив суд оголосити померлим ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, який загинув у період воєнного стану під час захисту Батьківщини та бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення). Днем смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Запоріжжя, вважати день зникнення безвісти – 28.10.2024.Місцем смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Запоріжжя, вважати н.п. Терни Краматроського району Донецької області, Україна.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 року заяву задоволено.
Оголошено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, який народився в м. Запоріжжі, місце реєстрації: АДРЕСА_1 , – померлим (загиблим) у період воєнного стану під час захисту Батьківщини та бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) від дня вірогідної смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце смерті – Україна, Донецька область, Краматорський район, н.п. Терни.
Роз`яснено заявнику, що у випадку, якщо фізична особа, яка була оголошена померлою, з`явилася або якщо одержано відомості про місце її перебування, суд за місцем перебування цієї особи або суд, що постановив рішення про оголошення її померлою, за заявою цієї особи або іншої заінтересованої особи скасовує рішення суду про оголошення фізичної особи померлою.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, Міністерство оборони України через підсистему «Електронний суд» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне встановлення обставин справи, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у цій справі не було встановлене коло осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, та спадкоємців.
На теперішній час Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією затверджено наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376. Відповідно до зазначеного наказу с. Терни Лиманської міської територіальної громади (UA14120110310044604) з 25.02.2022 до 04.03.2022 та з 04.10.2022 до 31.12.2022 було територією активних бойових дій. Тобто, станом на дату зникнення військовослужбовця безвісті 28.10.2024, вказаний населений пункт не був територією активних бойових дій. 
Дворічний або шестимісячний строки обумовлені тим, що в багатьох випадках під час воєнних дій, збройних конфліктів загибель або зникнення осіб відбувається в умовах невизначеності, на територіях, де тривають активні бойові дії, або в тимчасово окупованих регіонах, що ускладнює вирішення питання розшуку фізичної особи. І навіть за наявності цих строків очевидність щодо зникнення безвісти або загибелі особи може залишатися невідомою. 
Також не можна відраховувати шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, від дати ймовірної загибелі фізичної особи на території ведення активних бойових дій, оскільки внаслідок триваючих активних бойових дій ситуація на певній території може бути невизначеною та непередбачуваною. Зокрема, зв`язок із особою може перерватися з різних причин, особа може бути змушена змінити місце постійного проживання, перебування або потрапити в полон, що ускладнює встановлення обставин її зникнення. 
В умовах воєнних дій, збройного конфлікту часто бракує достовірної інформації, що унеможливлює навіть гіпотетичне визначення дати ймовірної загибелі, а відтак і об`єктивне обчислення строків для оголошення особи померлою. 
Крім того, відповідно до матеріалів службового розслідування солдат ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 поблизу н.п. Терни, Краматорського району Донецької області зник безвісти під час самовільного залишення поля бою (вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 429 Кримінального кодексу України). Тобто, на момент зникнення безвісті військовослужбовець не виконував обов`язки щодо захисту Батьківщини. Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо обставин загибелі військовослужбовця «...під час захисту Батьківщини та бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України...» не відповідає дійсним обставинам справи.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
У судовому засіданні представник МОУ Зінченко С.О. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та відмові в задоволенні заяви.
ОСОБА_1 та його представник – адвокат Шокот Г.А. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просили залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2 а.с. 30-32, 34). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з її обґрунтованості,
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є рідним батьком ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 23.11.2002 відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Запоріжжя.
ОСОБА_2 був призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 26.02.2022 на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» та зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_4 .
01.07.2024 на виконання наказу № 183 командира військової частини НОМЕР_1 від 29.06.2024, з 01 липня 2024 року призначено ОСОБА_2 , кухарем господарського відділення взводу забезпечення, номером обслуги 1 самохідного артилерійського взводу 3 самохідної артилерійської батареї, ВОС-134533А, "шпк" солдат.
27.09.2024 наказом № 275 командира військової частини НОМЕР_2 , вважався таким, що прибув із оперативного підпорядкування командира військової частини НОМЕР_4 до військової частини НОМЕР_2 для виконання бойових завдань, солдат ОСОБА_2 , номером обслуги 1 самохідного артилерійського взводу 3 самохідної артилерійської батареї. 
27.10.2024 наказом № 308 командира військової частини НОМЕР_2 , солдат ОСОБА_2 , номером обслуги 1 самохідного артилерійського взводу 3 самохідної артилерійської батареї військової частини НОМЕР_4 , призначено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.10.2024 на посаду кулеметника 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти. 
Відповідно до перевірки службового розслідування на відповідність вимогам законодавством офіцером юридичної служби управління військової частини НОМЕР_1 лейтенантом юстиції ОСОБА_3 було виявлено, що солдат ОСОБА_2 28.10.2024 поблизу нп. Терни, Краматорський район, Донецька область самовільно залишивши поле бою, в той же день, отримав поранення несумісні з життям.
25 листопада 2024 року заявник звернувся до відділення поліції № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області з заявою про вчинення злочину та повідомив, що його син ОСОБА_2 , військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 , 28 жовтня 2024 року зник безвісти поблизу н.п. Терни, Краматорського району Донецької області під час виконання бойового завдання по захисту Батьківщини.
Згідно з витягом з акту службового розслідування факт зникнення безвісти солдата ОСОБА_2 підтвердився.
Відповідно до листа Державного підприємства «Український центр розбудови Женевських конвенцій про поводження з військовополоненими та про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року" від 24.01.2025 №08- 11/2396 відомості про перебування ОСОБА_2 в полоні держави – агресора в Реєстрі оборонців України, які перебувають у полоні держави – агресора відсутні.
Згідно з відповіддю ТУДБР у м. Краматорську від 28.03.2025 досудове розслідування відносно ОСОБА_2 відомості до ЄРДР за фактом самовільного залишення поля бою не вносились.
23.12.2024 командиром військової частини НОМЕР_5 затверджено акт службового розслідування, відповідно до якого встановлено, що солдат ОСОБА_2 поблизу н.п. Терни Краматорського району Донецької області, самовільно залишивши поле бою, в той же день, отримав поранення несумісні з життям. При проведенні пошукових заходів за допомогою засобів аеророзвідки встановлено, що тіло ймовірно солдата ОСОБА_2 , який самовільно залишив поле бою, знаходиться неподалік позиції ПВ «МЕРС» поблизу н.п. Терни Краматорського району Донецької області. На теперішній час тіло евакуювати не має можливості через високу інтенсивність обстрілів з боку зс рф. До моменту евакуації тіла з поля бою вважати таким, що зник безвісті. 
Відповідно до Витягу з ЄРДР від 04.02.2025 за заявою ОСОБА_1 05.02.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025082040000162 внесені відомості про кримінальне правопорушення за ознаками, передбаченими ч.1 ст. 115 КК України, за фактом зникнення безвісті військовослужбовця ВЧ НОМЕР_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поблизу населеного пункту Терни Лиманського району, Донецької області. Досудове розслідування проводить відділ поліції № 4 Запорізького районного управління Національної поліції в Запорізькій області.
З вищенаведених підстав, ОСОБА_2 з 28.10.2024 вважається зниклим безвісті. 
Причинами та умовами, що сприяли зникненню безвісти за особливих обставин солдата ОСОБА_2 є збройна агресія російської федерації, протидія штурмовим та оборонним діям сил противника.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.
Відповідно до частини першої статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
Фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті (частини друга, третя статті 46 ЦК України).
Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.
Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.
Відповідно до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина.
Особа може бути оголошена в судовому порядку померлою у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть цієї особи. На цьому наголошено, зокрема у постановах Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 177/11/20, від 07 листопада 2023 року у справі № 607/159/23.
У постановах від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22, від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22 Верховний Суд дійшов висновків, що підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, можуть бути зокрема письмові докази; речові докази, у тому числі звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; показання свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі при обставинах, що загрожували їй смертю.
Вочевидь вказаний перелік доказів не є вичерпним та може бути конкретизований у кожній справі залежно від встановлених у ній обставин. Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року справі № 607/1612/23 (провадження № 61-6323св23).
Законодавець розрізняє дві підстави оголошення судом фізичної особи померлою: загальну та спеціальну.
У частині першій статті 46 ЦК України міститься загальна норма: «фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років» та дві спеціальні: «якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, протягом шести місяців» та «за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру».
У частині другій статті 46 ЦК України законодавець навів дві спеціальні норми: «фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій» (речення перше) та «з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців» (речення друге).
Фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті (частини друга, третя статті 46 ЦК України).
Район воєнних (бойових) дій це визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або / та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або / та можуть вестися воєнні (бойові) дії (стаття 1 Закону України «Про оборону України»).
Бойові дії це форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння).
Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті. Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22 зроблено висновок, що «…шість місяців, які визначені в реченні другому частини другої статті 46 ЦК України, мають відраховуватися від дня закінчення активних бойових дій на місці (на території) ймовірної загибелі фізичної особи, що дозволятиме надати правову охорону людям, які постраждали від війни та у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої фізичної особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси, і забезпечуватиме правову справедливість.
Конкретні воєнні дії мають територіальну і часову характеристики. Джерелом офіційної інформації про ці характеристики є Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф, затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 (далі Наказ № 376).
У цьому Наказі зазначені (1) території, на яких ведуться (велися) бойові дії, зокрема: (а) території можливих бойових дій; (б) території активних бойових дій; (в) території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси; (2) тимчасово окуповані рф території України. До того ж цей Наказ містить інформацію про дату початку та завершення бойових дій на відповідній території.
Отже суди можуть використовувати дані, зокрема з Наказу № 376, для визначення часових характеристик ведення воєнних дій на конкретній території України.
Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що обрахування шестимісячного строку, зазначеного у реченні другому частини другої статті 46 ЦК України, від дня припинення або скасування воєнного стану в Україні загалом або закінчення воєнних дій, збройного конфлікту на усій її території суперечило б принципу правовладдя (верховенства права) та його складовій правовій визначеності» (пункти 81 85).
«Велика Палата Верховного Суду наголошує, що під час визначення моменту для початку відліку шестимісячного строку, встановленого реченням другим частини другої статті 46 ЦК України, суд повинен враховувати соціальний контекст та засаду справедливості. Оскільки в умовах російської агресії, яка триває на території України, ситуація в країні залишається недостатньо стабільною, будь-які правові рішення повинні бути чутливими до складних життєвих обставин, у яких опинилися люди.
Відрахування шестимісячного строку з дня припинення або скасування воєнного стану чи закінчення воєнних дій, збройного конфлікту було б непропорційним обмеженням прав та інтересів значної кількості цивільних осіб, членів сімей Захисників і Захисниць України.
Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що у частині другій статті 46 ЦК України йдеться про воєнні дії, збройний конфлікт, а не про воєнний стан. Не можна тлумачити цей припис як такий, що його можливо застосувати стосовно оголошення особи померлою винятково після скасування воєнного стану на усій території України.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінивши встановлені в цій справі обставини, врахувавши мету звернення заявника з цією заявою, яка полягає в реалізації права на здійснення державної реєстрації смерті його сина, від якої залежить вирішення соціально-побутових питань, зокрема, отримання пільг як члену родини загиблого та вчинення інших дій, пов`язаних із оформленням встановлених законодавством пільг та гарантій соціального захисту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наявні у цій справі докази та встановлені обставини дають підстави вважати з достатньою вірогідністю загибель ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у період воєнного стану під час захисту Батьківщини та бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) в районі н.п. Терни Краматорського району Донецької області.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, слід обраховувати з моменту настання події, тобто з 28.10.2024, а не з моменту закінчення дії воєнного стану на території держави.
Такий висновок суду першої інстанції не суперечить наведеному вище правовому висновку Великої Палати Верховного Суду.
Таким чином, неприйнятними є доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України про те, що оголошення особи померлою можливе виключно після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій на всій території України або після припинення воєнного стану, оскільки такі твердження ґрунтуються на помилковому ототожненні понять «воєнні дії» та «воєнний стан» і не відповідають змісту ч.2 ст.46 ЦК України та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду. Сама по собі обставина зникнення військовослужбовця в період дії воєнного стану не є підставою для відкладення вирішення питання до моменту його припинення, адже визначальним є встановлення факту зникнення у зв`язку з воєнними діями та обчислення строку з урахуванням конкретних територіальних і часових характеристик таких дій, що у цій справі було правильно здійснено судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив коло осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, та спадкоємців колегія суддів не приймає, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним. Натомість Міністерство оборони України не зазначило, з ким та про яке право у заявника існує спір. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.
Такий висновок узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц, від 3 серпня 2022 року у справі № 759/12740/21.
Колегія суддів також зауважує, що у своїх численних рішеннях послідовно підтримує можливість оголошення особи померлою за наявності сукупності обставин, які дають підстави припускати її загибель або смерть.
Для оголошення фізичної особи померлою необхідно встановити не тільки факт відсутності відомостей про її місцеперебування, а й наявність обставин, які загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Суд повинен дослідити всі обставини зникнення особи, а також вжиті заходи щодо її розшуку, і оцінити їх у сукупності.
У цій справі наявні акти службового розслідування, рапорти військовослужбовців про ініціювання службового розслідування за фактом загибелі солдата ОСОБА_2 , з яких судом встановлено, що солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 поблизу н.п. Терни Краматорського району Донецької області, відійшовши від позицій, отримав поранення, що несумісні з життям. Тіло евакуювати немає можливості у зв`язку з постійними обстрілами зі сторони рф. Матеріали справи містять також супутникові знімки тіла загиблого солдата, на яких його батька впізнав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Тобто, зібрані у справі докази достеменно підтверджують загибель ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують та не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції щодо обставин загибелі військовослужбовця під час захисту Батьківщини та бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України, у зв`язку з тим, що відповідно до матеріалів службового розслідування солдат ОСОБА_2 28.10.2024 поблизу н.п. Терни, Краматорського району Донецької області зник безвісти під час самовільного залишення поля бою (вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 429 Кримінального кодексу України), також не заслуговують на увагу, оскільки згідно з відповіддю ТУДБР у м. Краматорську від 28.03.2025 досудове розслідування відносно ОСОБА_2 відомості до ЄРДР за фактом самовільного залишення поля бою не вносились.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до повторювання аргументів відзиву на заяву, яким було надано вичерпну правову оцінку під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Міністерства оборони України слід залишити без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 року– без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 рокув цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 08 травня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: