ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/938/26 Справа № 196/759/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бабічева Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 57 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Городничої В.С., Макарова М.О.,
при секретарі - Карпенко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року у складі судді Бабічева Л.П.
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Універсал Банк" про захист прав споживачів, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 04 червня 2024 року набрала законної сили ухвала Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року уо справі №196/12/24 про відмову в клопотанні про поновлення строку на подання зустрічного позову та про повернення зустрічного позову, тому він вимушений звернутися до суду з підстав порушення прав споживача, через відсутність умови вважати, що при укладенні договору Monobank - АТ "Універсал Банк" дотримав вимог, передбачених положеннями ч.2 ст.11 ЗУ №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Зазначає, що істотне порушення договору полягає в несанкціонованому збільшенні банком кредитного ліміту понад 20000,00 грн. та застосування механізму "боргової кабали" з метою завдати шкоди позичальнику та нараховувати проценти на проценти, застосовувати інші, не передбачені Главою 51 ЦК України правові наслідки за порушення грошового зобов`язання в порушення визначеної законами України процедури та заявлені позовні вимоги у справі №196/12/24 про стягнення неіснуючої заборгованості за договором про надання банківських послуг "Monobank" від 11 червня 2018 року, які суперечать змісту приписів закону, оскільки банк просив стягнути заборгованість за договором про надання банківських послуг "Monobank" від 11 червня 2018 року в розмірі 113899,94 грн. станом на 02 листопада 2023 року, яка складається з загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 113899,94 грн.
Вважає, що такі вимоги прямо вказують про намір банком завдати шкоди йому шляхом зловживання правами сильнішої сторони по відношенню до слабшої - споживача банківських послуг, оскільки надана анкета-заява містить лише ідентифікацію його, як клієнта, банк надав хибну інформацію про збільшення кредитного ліміту клієнтом, однак таких заявок він банку не надавав та поширення банком про нього недостовірної інформації про отримання ним кредиту від Monobank - АТ "Універсал Банк" в сумі 113899,94 грн. станом на 02 листопада 2023 року є грубим порушенням прав споживача зі сторони надавача банківських послуг, оскільки надання за заявою від 11 червня 2018 року йому карткового рахунку і відповідної картки, як платіжного засобу, не може свідчити про укладення кредитного договору, за заявою від 11 червня 2018 року він набув статусу держателя електронного платіжного засобу та користувача платіжною системою, а не позичальником певної кількості грошей.
Зазначає, що за весь час користування банківським рахунком він отримував від банку 106 різних за розміром кредитів, а також 54 рази вносив грошові кошти на рахунок, загалом ним було одержано від банку у період з 2018 по 2021 роки 104476,84 грн. та сплачено на рахунок банку 109064,00 грн., а тому він повністю повернув кредитору грошову суму, яку отримав від нього різними сумами, а різниця між сумами, які він отримав від банку і повернув банку складає 4587,16 грн., що свідчить про отримання банком більше ніж було надано клієнту. 
З урахування викладеного, вважає, що є всі підстави для вирішення питання про розірвання договору про надання банківських послуг "Monobank" від 11 червня 2018 року відповідно до положень ст.651 ЦК України через обставини істотного порушення банком договору через нав`язування неіснуючих боргових зобов`язань стороні договору про надання банківських послуг, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Він розраховував на те, що відповідно до положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором він від банку одержить грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а він зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти на підставі чого просив визнати факт несанкціонованого ним збільшення кредитного ліміту понад 20000,00 грн. зі сторони банку та застосування банком до нього механізму «боргової кабали»; розірвати договір про надання банківських послуг "Monobank" від 11 червня 2018 року на підставі положень ч. 2 ст. 651 ЦК України; визнати за ним факт повного виконання зобов`язань за договором про надання банківських послуг "Monobank" від 11 червня 2018 року та вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову в частині розірвання договору, оскільки заявлені вимоги є необґрунтованими, та позивачем у даній справі обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в інший частині. 
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що в оскаржуваному рішенні суду відсутні висновки суду про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог, обмежив його процесуальні можливості захисту прав і законних інтересів в межах предмета позову, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення. Крім того, вказує, що наявні підстави для розірвання договору про надання банківських послуг, через нав`язування банком неіснуючих боргових зобов`язань на шкоду споживачу, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ "Універсал Банк" просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Судом встановлено, що 11 червня 2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг в АТ "Універсал Банк", відповідно до якої просив відкрити йому поточний рахунок у гривні на його ім`я та встановити кредитний ліміт.
Положеннями анкети-заяви визначено, що проставленням, власноруч, свого підпису під цією анкетою-заявою, погодився з тим, що ця анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг, укладення якого він підтверджує і зобов`язується виконувати його умови.
Отже, дану згоду споживач особисто засвідчив своїм підписом, що є доказом того, що сторони погодилися з умовами договору.
У пункті 3 анкети-заяви зазначено, що підписанням цього договору ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту та отримав їх примірники у мобільному додатку, вони є зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Окрім цього, він беззаперечно погоджується з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту. Погоджується з тим, що про зміну доступного дозволеного кредитного ліміту банк повідомляє його шляхом надсилання повідомлень у мобільний додаток.
Також, згідно п.10 анкети-заяви до договору про надання банківських послуг ОСОБА_1 надає право та доручає АТ "Універсал Банк" здійснювати договірне списання коштів з усіх його рахунків, відкритих у АТ "Універсал Банк", без додаткових його розпоряджень, для погашення будь-яких інших його грошових зобов`язань перед АТ "Універсал Банк", що випливають з умов договору та/або будь-якого іншого договору, що укладений або буде укладений у майбутньому між ним та банком.
На підставі укладеного договору ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка.
Згідно наданої АТ "Універсал Банк" виписки про рух коштів по картці клієнта ОСОБА_1 від 25 червня 2024 року за період з 11 червня 2018 року по 25 червня 2024 року користувався грошовими коштами банку, кредитний ліміт підвищувався, зокрема: 19 лютого 2019 року до 25000,00 грн., 17 жовтня 2019 року до 35000,00 грн., 03 січня 2021 року до 55000,00 грн.
Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За приписами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.
Незастосування критерію істотності позбавляє порушника можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує кредитора відмовлятися від договору (розривати) під прикриттям найменшого порушення.
При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) неусунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.
Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Відповідна правова позиція щодо застосування критерію істотності порушення договірних умов при вирішенні питання про наявність підстав для розірвання договору в судовому порядку викладена у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2020 року в справі №199/3846/19 (провадження №61-11407св20).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зі змісту укладеного договору надання банківських послуг від 11 червня 2018 року вбачається, що він особисто підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, сторони на момент укладення цього договору не заявляли додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконували умови договору. Зокрема, відповідно до п.3 анкети-заяви, підписанням цього договору ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту та отримав їх примірники у мобільному додатку, вони є зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Крім цього, він беззаперечно погодився з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту. Погодився з тим, що про зміну доступного дозволеного кредитного ліміту банк повідомляє його шляхом надсилання повідомлень у мобільний додаток.
Обставини справи свідчать про досягнення мети укладення договору про надання банківських послуг з боку споживача, оскільки з дати укладення ним правочину 11 червня 2018 року протягом тривалого часу користувався послугами банку - на підставі укладеного договору отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка та згідно виписки про рух коштів за період з 11 червня 2018 року по 25 червня 2024 року користувався грошовими коштами банку, при цьому позивач не зобов`язаний був користуватись збільшеним кредитним лімітом, користування кредитними коштами у межах кредитного ліміту, зокрема підвищеного, що є правом позивача. 
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що споживачу банком заподіяно шкоди, суду не надано, а матеріали справи як такових не містять.
Відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас ч.2 ст. 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, ч.2 ст. 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.
З огляду на те, що судом не встановлено порушень прав позивача з боку банку, які б підлягали судовому захисту, в тому числі протиправних дій та причинного зв`язку між такими діями, а доводи, викладені у позові ґрунтувалися на суб`єктивному баченні позивача на умови укладеного договору щодо надання банківських послуг, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для розірвання договору у розумінні положень ч. 2 ст. 651 ЦК України, оскільки відсутні істотні порушення банком умов договору, завдання шкоди споживачу, внаслідок якої останній позбавився того, на що він розраховував при укладенні договору, а тому заявлені вимоги в цій частині позову є необґрунтованими.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи у сукупності з проаналізованими в матеріалах справи доказами, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав з боку банку, та позивачем у даній справі обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, а тому підстави для задоволення позову в іншій частині, відсутні. 
Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Аргументи апеляційної скарги про те, що в оскаржуваному рішенні відсутні висновки суду про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог, суд обмежив його процесуальні можливості захисту прав і законних інтересів в межах предмета позову, безпідставні та такі, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для розірвання договору про надання банківських послуг, через нав`язування банком неіснуючих боргових зобов`язань на шкоду споживачу, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки положення ч. 2 ст. 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності, чого у рамках даної справи не встановлено.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги аргументи та докази на підтвердження заявленого позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи та дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані скаржником до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні. 
Згідно із ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року -залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 21 квітня 2026 року
Повний текст судового рішення складено 29 квітня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.О. Макаров