Справа № 127/12929/26
Провадження № 22-ц/801/1375/2026
Категорія: 106
Головуючий у суді 1-ї інстанції Горбатюк В. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року	Справа № 127/12929/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Закерничної А. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної Ради» про госпіталізацію ОСОБА_1 в примусовому порядку без його згоди за апеляційною скаргою представниці ОСОБА_1 – адвокатки Тарнавської В. В. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Горбатюка В. В., присяжних: Папишева Д. С., Погребняк Н. М. від 17 квітня 2026 року (дата складання повного тексту судового рішення: 20 квітня 2026 року),

встановив:

У квітні 2026 року Комунальне некомерційне підприємство «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної ради» (далі – КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР ») звернулося до суду з заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 в примусовому порядку без його згоди.
На обґрунтування заяви покликалось на те, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , 13 квітня 2026 року був доставлений бригадою екстреної медичної допомоги у супроводі поліції, невістки та дружини до КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР». Причиною госпіталізації стало погіршення психічного стану, що супроводжувалося розладами мислення та емоційно-вольової сфери: проявляв агресію, конфліктував, висловлював маячні ідеї щодо сусідів та погрожував своїй родині фізичним насиллям.
Під час госпіталізації  ОСОБА_1  надав добровільну згоду на госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги. 14 квітня 2026 року під час огляду у відділенні він погодився на обстеження та лікування, проте згодом категорично відмовився від прийому лікарських засобів і почав проявляти агресію до оточуючих. 16 квітня 2026 вранці, під час бесіди з лікуючим лікарем, заявив вимогу ознайомитися зі своєю медичною картою стаціонарного хворого, після чого імпульсивно вихопив її з рук лікаря та розірвав раніше підписану добровільну згоду.
16 квітня 2026 року ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів лікарні, яка підтвердила доцільність його госпіталізації для надання психіатричної допомоги.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 квітня 2026 року заяву КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР» про госпіталізацію в примусовому порядку  ОСОБА_1  без його згоди задоволено. 
Задовольняючи заяву КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР» суд першої інстанції врахувавши дані медичної документації: висновок огляду комісії лікарів-психіатрів особи, яка потребує госпіталізації у примусовому порядку, та дані про первинний огляд при госпіталізації, відповідно до яких ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у вигляді шизоафективного розладу (маніакальний тип), що супроводжується маревними ідеями впливу, відношення та релігійного змісту, а також являє реальну небезпеку як для себе, так і для оточуючих через прояви агресії та погрози фізичним насильством, прийшов до висновку, що він потребує госпіталізації в примусовому порядку без його згоди.
В апеляційній скарзі представниця ОСОБА_1 – адвокатка Тарнавська В. В., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просила рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове – про відмову у задоволенні заяви.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у заяві про примусову госпіталізацію заявником не наведено обставин, якими би обґрунтовувалися підстави для надання йому психіатричної допомоги у примусовому порядку. ОСОБА_1 ніколи раніше не перебував на психіатричному обліку, повністю здатний самостійно задовольняти свої життєві потреби та в судовому засіданні погодився на амбулаторне лікування у разі необхідності. Примусова госпіталізація за таких умов є безпідставним позбавленням свободи, що грубо порушує вимоги статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» та статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вінницька окружна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , 13 квітня 2026 року був доставлений бригадою екстреної медичної допомоги у супроводі поліції, невістки та дружини до КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР».
Згідно з висновком огляду комісії лікарів-психіатрів особи, яка потребує госпіталізації в примусовому порядку № 01.2-69/1832 від 16 квітня 2026 року, після огляду ОСОБА_1 комісією було встановлено, що він страждає на психічне захворювання у вигляді «Шизоафективний розлад, маніакальний тип (F25.0)», яке має тяжкий характер та супроводжується вираженими порушеннями мислення, емоційної сфери та поведінки. Психічний стан пацієнта характеризується наявністю маревних ідей впливу, відношення та релігійного змісту, що проявляється у переконаннях про переслідування й змови. Мислення пацієнта є пришвидшеним, в`язким, із ознаками резонерства та логічних зісковзувань. Емоційний стан особи є нестійким, із вираженою лабільністю, дратівливістю, злобливістю, а поведінка – психомоторним збудженням, конфліктністю, агресивністю, схильністю до погроз фізичною розправою та провокуванням сутичок як із пацієнтами, так і з медичним персоналом. Пацієнт виявляє підозрілість до оточуючих, звинувачує їх у ворожих намірах, відмовляється від прийому лікарських засобів та виявляє відсутність критичного ставлення до власного стану й імпульсивну поведінку. Внаслідок наявного психічного розладу пацієнт становить реальну небезпеку для оточуючих осіб, тому що систематично погрожує фізичним насильством і проявляє агресивну поведінку, водночас не виключається ризик заподіяння шкоди і самому собі.
Статтею 3 Конституції України установлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» (далі – Закон) та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.
Згідно з статтею 3 Закону кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Зазначене положення закону узгоджується з пунктом 5 Принципу 4 – «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.
Статтею 4 Закону установлено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону).
Відповідно до частини першої, другої статті 16 Закону особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (пункт 96 рішення у справі «Заїченко проти України (№ 2) від 26 лютого 2015 року (заява № 45797/09)).
Частиною першою статті 339 ЦПК України установлено, що за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
Згідно з частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.
До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження – висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Ухвалюючи рішення про задоволення заяви КНП «ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР» про госпіталізацію ОСОБА_1 в примусовому порядку без його згоди, суд першої інстанції, врахував вказані норми матеріального права, надав належну оцінку поданим доказам, зокрема висновку огляду комісії лікарів-психіатрів особи, яка потребує госпіталізації в примусовому порядку № 01.2-69/1832 від 16 квітня 2026 року, яким встановлено, що ОСОБА_1 страждає на тяжке психічне захворювання у вигляді шизоафективного розладу (маніакальний тип), внаслідок чого виявляє реальну небезпеку як для себе, так і для оточуючих, а його лікування можливе тільки в умовах стаціонару в закладі з надання психіатричної допомоги, у зв`язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви.
Щодо доводів апеляційної скарги представниці ОСОБА_1 – адвокатки Тарнавської В. В. про відсутність підстав для госпіталізації та порушення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то апеляційний суд їх відхиляє, тому що вони повністю спростовуються належним чином завіреним висновком комісії лікарів-психіатрів № 01.2-69/1832 від 16 квітня 2026 року, який містить чітко встановлений діагноз, детальний опис агресивної поведінки пацієнта та обґрунтований висновок про необхідність його примусової госпіталізації.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 раніше не перебував на відповідному психіатричному обліку, не спростовує правомірності застосування статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» за наявності у особи гострого психічного стану, що становить реальну небезпеку для оточуючих та для нього самого.
Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення відповідно до норм матеріального права і з додержанням норм процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представниці  ОСОБА_1 – адвокатки Тарнавської В. В. залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 квітня 2026 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
(Повний текст судового рішення виготовлено 18 червня 2026 року).

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета