номер провадження справи 3/51/26

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2026 Справа №908/925/26
м. Запоріжжя, Запорізька область
Господарський суд Запорізької області у складі судді Педорича С.І.,
розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРОПІВДЕНАТОММОНТАЖ» (вул. Мироносицька, 16, м. Харків, 61002; ідентифікаційний код юридичної особи 21242894)
до відповідача: Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ» (вул. Назарівська, буд. 3. м. Київ, 01032; ідентифікаційний код юридичної особи 24584661)
про стягнення коштів,

без повідомлення (виклику) представників сторін

РУХ СПРАВИ.
13.04.2026 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЕЛЕКТРОПІВДЕНАТОММОНТАЖ» (скорочене найменування – ТОВ «ЕЛЕКТРОПІВДЕНАТОММОНТАЖ») до відповідача – Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ» (скорочене найменування – НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ»), про стягнення трьох процентів річних розмірі 25 824,03 грн та інфляційних втрат в розмірі 91 272,32 грн.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2026 справу №908/925/26 передано на розгляд судді Педоричу С.І.
Ухвалою суду від 16.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №908/925/26 та присвоєний справі номер провадження 3/51/26. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
30.04.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.
05.05.2026 позивач надав відповідь на відзив відповідача.
Беручи до уваги що сторонами подані всі заяви по суті спору, суд дійшов висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.
Відповідно до ч. ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що основний борг відповідача в сумі 403859,83 грн, який мав бути оплачений не пізніше 31 січня 2022 року (що встановлено рішенням ГСЗО від 11.12.2023 у справі № 908/2105/23), був погашений тільки у січні – лютому 2026 року, тобто через 4 роки.
У зв`язку із чим позивач пред`являє до відповідача новий позов про стягнення інфляційних сум та процентів річних у зв`язку із додатковим періодом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання.
Так, судове рішення у справі №908/2105/23 за попереднім позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» до АТ «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» в особі філії «ВП «Запорізька атомна електрична станція» АТ «НАЕК «Енергоатом» ухвалено 11 грудня 2023 року. Позов, що розглядався в 2023 році у справі № 908/2105/23, також містив в собі вимоги про стягнення інфляційних сум та процентів річних та стосувався періоду до подачі позову (з 1 лютого 2022 року по червень 2023 року). Даний позов стосується нарахування нового періоду прострочення виконання грошових зобов`язань з боку Відповідача після ухвалення судом рішення від 11 грудня 2023 року у справі №908/2105/23, а сааме: стягнення інфляційних сум та процентів річних за період з 12 грудня 2023 року по 01 лютого 2026 року , тобто заявляється в межах загального трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 237 ЦК України, та відповідно до приписів ст. 625 ЦК України, згідно з якою ці суми сплачуються за весь час прострочення.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА.
Відповідач (НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ») надав відзив на позову заяву, відповідно до якого не погоджується з позовними вимогами, просить ухвалити рішення з урахуванням позиції відповідача, зазначеної у відзиві, та з урахуванням висновків Верховного Суду за наявної судової практики щодо розгляду аналогічних питань.
Зокрема вказує, що на дату відкриття судом провадження у справі №908/925/26 заборгованість відповідача перед позивачем за рішенням суду у справі №908/2105/23 в розмірі 577139,29 грн є погашеною.
Відповідач не погоджується з правовою позицією Позивача щодо застосування ст. 534 ЦК України, і, як наслідок, з невірно здійсненим розрахунком 3% річних та інфляційних втрат .
Стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, що підлягають сплаті за грошовим зобов`язанням, зокрема, проценти за користування сумою позики, кредиту, не є предметом розгляду у справі №908/925/26, і не розглядались у справі №908/2105/23.
Закон України «Про виконавче провадження» не містить норм стосовно черговості погашення вимог в порядку, який визначено Позивачем. Отже, дії позивача є необґрунтованими та не повинні судом враховуватися при ухваленні рішення.
Визначені позивачем періоди нарахування інфляційних втрат та 3% річних у справі №908/925/26 є неправомірними, з огляду на таке
Моментом фактичного виконання зобов`язання за судовим рішенням у справі №908/2105/23 є саме момент надходження коштів з рахунку боржника на відповідний депозитний рахунок органу ДВС. Отже, зобов`язання боржником (Відповідачем у справі №908/925/26) виконано 04.12.2025 та 27.01.2026 – на суму 308783,24 грн.

ВІДПОВІДЬ ПОЗИВАЧА НА ВІДЗИВ ВІДПОВІДАЧА (стислий виклад).
Позивач вказує, що не ставить під сумнів факт погашення основного боргу за рішенням суду у справі №908/2105/23, оскільки відповідна сума була фактично сплачена в порядку виконавчого провадження. Разом із тим, саме порядок і дата припинення грошового зобов`язання визначають правильність обчислення 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України.
Щодо позиції Відповідача про момент виконання зобов`язання позивач зазначає, що позивач не заперечує проти того, щоб суд, з огляду на викладені відповідачем правові позиції Верховного Суду, визначив момент припинення зобов`язання саме як момент зарахування коштів на депозитний рахунок органу ДВС.
Позивач погоджується, що наведені відповідачем аргументи щодо обмеженості застосування ст. 534 ЦК України у виконавчому провадженні мають раціональне правове підґрунтя, зокрема з огляду на те, що перерахування коштів здійснювалося не добровільно боржником, а в межах примусового виконання судового рішення. Тому позивач вважає, що у цій частині позиція відповідача заслуговує на увагу суду та може бути врахована як така, що відповідає принципу правової визначеності.
Щодо розрахунків, то позивач не заперечує проти врахування судом підходу, запропонованого відповідачем, за умови перевірки арифметичної правильності такого розрахунку.
Щодо посилань Відповідача на принцип справедливості та «надмірність» стягнення позивач зауважує, що, не заперечуючи важливість принципів справедливості, добросовісності, розумності, їх застосування має відбуватися не декларативно, а в межах правової природи відповідних платежів: 3% річних та інфляційні втрати за ст. 625 ЦК України не є штрафом, а є способом компенсації кредитору втрат від знецінення грошей та тривалого позбавлення можливості користуватися власними коштами (про що зазначено, зокрема, як в Постанові КГС Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 913/70/18 так і в багатьох інших постановах Верховного Суду).

ПЕРЕЛІК ОБСТАВИН, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.
Предметом цього судового розгляду є вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних розмірі 25 824,03 грн та інфляційних втрат в розмірі 91 272,32 грн за порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання.
Предметом доказування, відповідно до частини 2 статті 76 ГПК України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Для правильного вирішення цього спору необхідно встановити наявність/відсутність повної/часткової оплати заборгованості, яка стягнута з відповідача за рішеннями суду, правомірності нарахування процентів річних та інфляційних втрат.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Даний спір у справі виник з приводу виконання зобов`язань за договором на виконання робіт №21573/20-121-01-19-08912 від 19.12.2019, який укладено між позивачем та філією «Відокремлений підрозділ» «Запорізька АЕС».
Розглядаючи позовні вимоги у справі №908/2105/23 про стягнення заборгованості за договором №21573/20-121-01-19-08912 від 19.12.2019, Господарський суд Запорізької області рішенням від 11.12.2023 у справі №908/2105/23 позов товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» до державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032, ідентифікаційний код 24584661) в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення коштів задовольнив; стягнув з державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032, ідентифікаційний код 24584661) в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (вул. Промислова, буд. 133, м. Енергодар, Запорізька область, 71503, ідентифікаційний код ВП 19355964) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» (вул. Мироносицька, 16, м. Харків, 61002; ідентифікаційний код 21242894) 403859,83 грн основного боргу, 17927,74 грн 3% річних, 123177,25 грн інфляційних втрат, 8174,47 грн судового збору та 24000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Задовольняючи позовні вимоги господарський суд встановив, що строк оплати виконаних робіт визначено п. 2.2 Договору – у термін 45 календарних днів з моменту підписання сторонами Акта приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та довідки про вартість виконаних робіт (форма КБ-3). Відповідач оплату виконаних будівельних робіт не здійснив. Стосовно вартості виконаних робіт спір між сторонами відсутній. Відповідач щодо наявності заборгованості за виконані за Договором роботи не заперечив, розмір заборгованості на суму 3230587,86 грн (без врахування суми ПДВ 80771,97 грн) визнав. За таких обставин суд виснував, що матеріалами справи доведено, що відповідач не виконав умови Договору щодо оплати вартості виконаних позивачем робіт у визначений строк, що призвело до виникнення у відповідача заборгованості перед позивачем в сумі 403859,83 грн.
З рішення суду у справі №908/2105/23 вбачається, що судом задоволено вимоги позивача щодо стягнення 3% річних за період з 01.02.2022 по 25.07.2023 в розмірі 17927,74 грн та інфляційні втрати за визначений позивачем період (лютий 2022 року – червень 2022 року) в розмірі 123177,25 грн. 
Центральний апеляційний господарський суд постановою від 01.05.2024 у справі №908/2105/23 рішення Господарського суду Запорізької області від 11.12.2023 у справі №908/2105/23 залишив без змін.
Отже, рішення у справі №908/2105/23 набрало законної сили 01.05.2024.
Вказаним рішенням у справі №908/2105/23 встановлено розмір грошового зобов`язання відповідача перед позивачем за договором №21573/20-121-01-19-08912 від 19.12.2019 в розмірі 403859,83 грн.
Відповідач (боржник) зазначене судове рішення виконав, грошові кошти стягнуті за рішенням сплачені в рамках зведеного виконавчого провадження №74403832 відносно АТ «НАЕК «Енергоатом».
Так, відповідно до платіжної інструкції №7567 від 04.12.2025 від АТ «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» на рахунок Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в якості погашення заборгованості зі зведеним виконавчим провадженням №74403832 перераховано 173923001,39 грн.
Згідно із платіжною інструкцією №1281 від 21.01.2026 Шевченківським відділом державної виконавчої служби у м. Києві перераховано на рахунок стягувача ТОВ ЕПАМ кошти в розмірі 308783,24 грн в якості погашення боргу за виконавчим провадженням №76494759 у за виконавчим документом №908/2105/23 від 15.05.2024.
Відповідно до платіжної інструкції №550 від 27.01.2026 від АТ «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» на рахунок Шевченківського ВДВС у м Києві КМУ МЮУ в якості погашення заборгованості зі зведеним виконавчим провадженням №74403832 перераховано 169211251,20 грн.
Згідно із платіжною інструкцією №1857 від 02.02.2026 Шевченківським відділом державної виконавчої служби у м. Києві перераховано на рахунок стягувача ТОВ ЕПАМ в якості погашення боргу за виконавчим провадженням №76494759 за виконавчим документом №908/2105/23 від 15.05.2024 кошти в розмірі 268356,05 грн.
Як вказує позивач, відповідач ухилявся від виконання основного зобов`язання в розмірі 403859,83 грн чотири роки, в тому числі після ухвалення рішення у справі №908/2105/23, тому з урахуванням положень ст. 625 ЦК України позивачем нараховано на основне суму боргу за основним зобов`язанням три проценти річних за загальний період 12.12.2023-01.02.2026 та інфляційні втрати за період грудень 2023 року – січень 2026 року в розмірі 91272,32 грн.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ.
Відповідно до ч. 3 ст. 11, ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі частиною 2 статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ст.ст. 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18)).
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).
Виходячи із положень статті 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Визначене частиною другою статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у такого боржника в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму "інфляційних втрат" як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
У постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18, зазначено, що нарахування «інфляційних втрат» за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.
Подібні за змістом правові позиції викладено Верховним Судом в постановах від 13.12.2023 у справі №921/475/22, від 15.11.2023 у справі №921/489/22 та від 26.06.2020 у справі №905/21/19.
Як вже зазначено, Господарський суд Запорізької області рішенням від 11.12.2023 у справі №908/2105/23 позов товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» до державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032, ідентифікаційний код 24584661) в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення коштів задовольнив; стягнув з державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (вул. Назарівська, буд. 3, м. Київ, 01032, ідентифікаційний код 24584661) в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (вул. Промислова, буд. 133, м. Енергодар, Запорізька область, 71503, ідентифікаційний код ВП 19355964) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Електропівденатоммонтаж» (вул. Мироносицька, 16, м. Харків, 61002; ідентифікаційний код 21242894) 403859,83 грн основного боргу, 17927,74 грн 3% річних, 123177,25 грн інфляційних втрат, 8174,47 грн судового збору та 24000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
У вказаному рішенні суд встановив наявність правових підстав для захисту прав позивача – ТОВ «ЕЛЕКТРОПІВДЕНАТОММОНТАЖ», шляхом стягнення основної заборгованості у заявленому розмірі 403859,83 грн, а також застосування до відповідача АТ «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України.
У справі №908/2105/23 розрахунок стягнення суми трьох процентів річних здійснено за період з 01.02.2022 по 25.07.2023, інфляційних втрат – лютий 2022 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зокрема, ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Приписами ст. 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).
З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.
Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18.
Також слід зазначити, що відповідно до п. 1.9 постанови Пленуму ВГСУ №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» день фактичної сплати заборгованості не включається до періоду нарахування інфляційних втрат, 3% річних та пені.
У даному випадку заборгованість боржником погашена в рамках зведеного виконавчого провадження.
Сторони щодо правомірності застосування статті 625 ЦК України не заперечують, утім необхідним є встановлення дати припинення зобов`язання та правильності розрахунків і періоду прострочення з урахуванням факту виконання рішення суду та погашення боргу.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частин 1, 3 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» грошові кошти, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки
Відповідно до частини 1 статті 44 Закону України «Про виконавче провадження» органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.
Відповідно до п. 1 розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року (далі - Інструкція № 512/5), стягнуті з боржника грошові суми підлягають зарахуванню на рахунки для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, відкриті Міністерством юстиції України, міжрегіональними управліннями Міністерства юстиції України, відділами державної виконавчої служби в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках, приватними виконавцями - в державних банках, у тому числі рахунки в іноземній валюті (далі - депозитний рахунок).
Згідно з п. 12 розділу VII Інструкції № 512/5 у разі відсутності відомостей, яким чином проводити виплату коштів, виконавець повідомляє стягувача про наявність належних йому коштів та пропонує йому повідомити шляхи отримання ним коштів (через фінансові установи з обов`язковим зазначенням реквізитів для перерахування коштів або поштовим переказом із зазначенням повної адреси стягувача).
Перерахування коштів з рахунків органів державної виконавчої служби чи приватного виконавця здійснюється на підставі платіжних інструкцій (14 розділу VII Інструкції №512/5).
Поряд із цим, відповідно до приписів статті 1071 Цивільного кодексу України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
Відповідно до п. 73 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» примусове списання (стягнення) – платіжна операція з рахунку платника, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановленого законом виконавчого документа у випадках, передбачених законодавством, або на підставі рішення суду, що набрало законної сили, чи рішення керівника органу стягнення (його заступника або уповноваженої особи) у випадках, передбачених Податковим кодексом України.
Підпунктами 19, 20 розділу I Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 № 163, визначено, що примусове списання (стягнення) – платіжна операція з рахунку платника, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановленого законом України виконавчого документа у випадках, передбачених законодавством України, або на підставі рішення суду, що набрало законної сили, чи рішення керівника органу стягнення (його заступника або уповноваженої передбачених Податковим кодексом України особи) у випадках, ; стягувач - особа, яка може бути ініціатором платіжної операції примусового списання (стягнення) коштів з рахунку платника на підставі виконавчих документів, визначених законом України, або на підставі рішення суду, що набрало законної сили, або рішення керівника органу стягнення (його заступника або уповноваженої особи) відповідно до Податкового кодексу України.
Відповідно до п. 62 розділу ІV вказаної Інструкції стягувач, зокрема, ініціює примусове списання (стягнення) коштів із: 1) рахунків платників - на підставі виконавчих документів, установлених законодавством України; 2) рахунків платників податків на підставі рішення суду або рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу (за умов, визначених у пункті 95.5 статті 95 Податкового кодексу України); 3) рахунків суб`єктів господарювання – на підставі рішення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі.
За приписами частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 31.07.2019 у справі №910/3692/18 зазначено, що аналіз наведених приписів дає підстави для висновку, що зазначені дії засвідчують платіжний, розрахунковий характер відносин, що виникають між органами Державної виконавчої служби, Казначейства, боржником та стягувачем. Разом з цим, слід врахувати, що в даному випадку виконавець, хоча й від імені держави, однак діє «саме в інтересах стягувача» задля виконання судового рішення, яке постановлено на користь останнього, тобто, стягувач фактично наділяє виконавця своїм правом на одержання належних йому грошових коштів, а виконавець на цей період стає «отримувачем» таких коштів.
Таким чином Верховний суд у вказаній постанові дійшов висновків, що моментом фактичного виконання судового рішення є саме момент надходження коштів з рахунку боржника на відповідний рахунок виконавчої служби.
Судом встановлено, що відповідно до платіжної інструкції №7567 від 04.12.2025 від АТ «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» на рахунок Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в якості погашення заборгованості зі зведеним виконавчим провадженням №74403832 перераховано 173923001,39 грн.
Згідно із платіжною інструкцією №1281 від 21.01.2026 Шевченківським відділом державної виконавчої служби у м. Києві перераховано на рахунок стягувача ТОВ ЕПАМ кошти в розмірі 308783,24 грн в якості погашення боргу за виконавчим провадженням №76494759 у за виконавчим документом №908/2105/23 від 15.05.2024.
Відповідно до платіжної інструкції №550 від 27.01.2026 від АТ «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» на рахунок Шевченківського ВДВС у м Києві КМУ МЮУ в якості погашення заборгованості зі зведеним виконавчим провадженням №74403832 перераховано 169211251,20 грн.
Згідно із платіжною інструкцією №1857 від 02.02.2026 Шевченківським відділом державної виконавчої служби у м. Києві перераховано на рахунок стягувача ТОВ ЕПАМ в якості погашення боргу за виконавчим провадженням №76494759 за виконавчим документом №908/2105/23 від 15.05.2024 кошти в розмірі 268356,05 грн.
Тож враховуючи, що моментом фактичного виконання судового рішення є саме момент надходження коштів з рахунку боржника на відповідний рахунок виконавчої служби, відповідачем зобов`язання виконано 04.12.2025 в розмірі 308783,24 грн та 27.01.2026 в розмірі 268356,05 грн.
З огляду на наведене, оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання позивач правомірно нараховує 3% річних та інфляційні втрати на суму основного боргу, стягнуто в рамках справи №908/2105/23.
Позивачем заявлена вимога про стягнення трьох процентів річних за основним зобов`язанням за загальний період 12.12.2023-01.02.2026 в розмірі 25824,03 грн та інфляційних втрат за період грудень 2023 року – січень 2026 року в розмірі 91272,32 грн, тобто період, який не охоплений рішенням суду у справі №908/2105/24.
Дослідивши надані позивачем розрахунки, суд встановив, що позивач неправильно визначив граничний строк нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат без врахування дати погашення відповідачем суми боргу – у даному випадку дати фактичного виконання рішення суду у справі №908/2105/23.
Відповідачем у відзиві наведено свій контррозрахунок заявлених до стягнення сум:
- 3% річних нарахованих на суму основного боргу, що складає 24388,03 грн:
18323,96 грн – за період з 12.12.2023 по 03.12.2025 (сума в розмірі 308783,24 грн увійшла до загальної суми 173923001,39 грн, сплаченої на рахунок ВДВС п. і. №7567);
6064,07 грн за період з 12.12.2023 по 26.01.2026 (залишок суми 95076,59 грн увійшов до загальної суми 169211251,20 грн, сплаченої на рахунок ВДВС п. і. № 550).
- інфляційних витрат, нарахованих на суму основного боргу, що складає 87857,41 грн: 66377,92 грн – за період з 12.12.2023 по 03.12.2025 на суму в розмірі 308783,24 грн (увійшла до загальної суми 173923001,39 грн, сплаченої на рахунок ВДВС п. і. № 7567);
- 21479,49 грн за період з 12.12.2023 по 26.01.2026 на залишок суми 95076,59 грн (увійшов до загальної суми 169211251,20 грн, сплаченої на рахунок ВДВС п. і. № 550).
Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат у інформаційно-пошуковій системі «Законодавство», виходячи з моменту виконання рішення суду у справі №908/2105/23, зважаючи на імперативність приписів ч. 1 ст. 14 ГПК України щодо обов`язку суду розглядати спір не інакше як в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що контррозрахунок відповідача є обґрунтованим та арифметично правильним, а тому вимоги позивача підлягають частковому задоволенню: щодо стягнення трьох процентів річних в розмірі 24388,02 грн за загальний період 12.12.2023 до 26.01.2026 (з урахуванням погашення боргу в два етапи 04.12.2025, 27.01.2026), щодо стягнення втрат від інфляції в розмірі – 87857,41 грн за загальний період грудень 2023 року – січень 2026 року (з урахуванням погашення боргу в два етапи 04.12.2025, 27.01.2026).
У частині стягнення трьох процентів річних в розмірі 1436,01 грн та інфляційних втрат в розмірі 3414,91 грн слід відмовити як заявлених необґрунтовано.

ПЕРЕЛІК ДОКАЗІВ, ЯКИМИ СТОРОНИ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ АБО СПРОСТОВУЮТЬ НАЯВНІСТЬ КОЖНОЇ ОБСТАВИНИ, ЯКА Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.
Обставини, на які посилається позивач, доводяться договором 21573/20-121-01-19-08912 від 19.12.2019 (а.с. 13-16), рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.12.2023 у справі (а.с.23-280, постановою про відкриття виконавчого провадження №76494759 від 07.11.2024, постановою про закінчення виконавчого провадження від 27.02.2026 (а.с.42), платіжною інструкцією №1281 від 21.01.2026, №18557 від 02.02.2026 (а.с.43-44).
Обставини, на які посилається відповідач, доводяться платіжними інструкціями №7567 від 04.12.2025, №550 від 27.01.2026 (а.с.72-73), розрахунком розподілу стягнутих з боржника сум за зведеним виконавчим провадженням №74403832 від 13.01.2026 (а.с.74-91).

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.
Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із ст.ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Таким чином, інші аргументи сторін, які не висвітлені в цьому рішенні, не мають істотного значення для вирішення справи.
Відповідач не спростував доводи позивача, доводи позивача підтверджуються матеріалами справи.
Враховуючи вище встановлені обставини, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.
За результатами вирішення спору судові витрати щодо судового збору у справі покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам до ст. 129 ГПК України.
Оскільки позов задоволено на 95,86%, стягненню з відповідача підлягає сума судового збору в розмірі 2552,11 грн. В іншій частині судовий збір залишається на позивачеві.
Керуючись положеннями Цивільного кодексу України, ст.ст. 73, 74, 75, 123, 129, 232, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ» (вул. Назарівська, буд. 3. м. Київ, 01032; ідентифікаційний код юридичної особи 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРОПІВДЕНАТОММОНТАЖ» (вул. Мироносицька, 16, м. Харків, 61002; ідентифікаційний код юридичної особи 21242894) три проценти річних в розмірі 24388,02 грн (двадцять чотири тисячі триста вісімдесят вісім гривень 02 коп.), інфляційні втрати в розмірі 87857,41 грн (вісімдесят сім тисяч вісімсот п`ятдесят сім гривень 41 коп.). Видати наказ.
В частині стягнення трьох процентів річних в розмірі 1436,01 грн та інфляційних втрат в розмірі 3414,91 грн відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ» (вул. Назарівська, буд. 3. м. Київ, 01032; ідентифікаційний код юридичної особи 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРОПІВДЕНАТОММОНТАЖ» (вул. Мироносицька, 16, м. Харків, 61002; ідентифікаційний код юридичної особи 21242894) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2552,11 грн (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят дві гривні 11 коп.). Видати наказ.
Видати накази після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст рішення складений та підписаний 11.06.2025.
Рішення розміщується в Єдиному державному реєстрі судових рішень за вебадресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя С.І. Педорич