Справа № 490/11196/25
н\п 2/490/1687/2026

Центральний районний суд м. Миколаєва

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року    м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Батечка М.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Центрального району м. Миколаєва про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:

30.12.2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Центрального району м. Миколаєва, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
В обгрунтування позову зазначено, щопозивачка є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 . За цією адресою також зареєстровано місце проживання відповідача - сина позивачки, який з березня 2020 року фактично без поважних причин не проживає за вказаною адресою. На даний момент, про конкретне місцезнаходження відповідача ОСОБА_2 , позивачці невідомо.
З урахуанням наведеного вище, з огляду на тривалу відсутність (з 2020 року) відповідача ОСОБА_2 у житловому приміщенні а адресою: АДРЕСА_1 , позивачка просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
30.12.2025 року матеріали справи передано на розгляд судді.
Ухвалою судді від 05.01.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали та приначено проведення підготовчого засідання.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.04.2026 року було задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків та викликано для допиту в судовому засіданні свідків: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована АДРЕСА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована АДРЕСА_3 .
Також, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.04.2026 року було закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Центрального району м. Миколаєва про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та призначено справу до судового розгляду по суті. 
В судове засідання відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору не з`явилися про наявність поважних причин, які перешкоджають явці в судове засідання суду не повідомили, відзив на позов (пояснення) на надали.
В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, 03.07.2026 року представник позивачки надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує.
З урахуванням положень статей 233 та 247 ЦПК України судове засідання проводиться за відсутності учасників справи та без фіксування за допомогою технічних засобів.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 03.07.2026 року постановлено провести заочний розгляд справи.
Суд, заслухавши пояснення свідків, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Як вбачається з Договору №6 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 04 лютого 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано у безстрокове користування житло - двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з витягу про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 23.10.2025 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано дві особи: позивачка - ОСОБА_1 та відповідач - ОСОБА_2 . 
Як вбачається зі Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19.02.1986 року позивачка - ОСОБА_1 є матір`ю відповідача - ОСОБА_2 .
З Акту про не проживання від 30.10.2025 року який підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_1 не проживає з березня 2020 року, в квартирі не з`являється, за місцем реєстрації не знаходиться, його речі в квартирі відсутні, із матір`ю та сусідами не спілкується, жодна поштова кореспонденція на його адресу не надходить, у витратах за квартирні послуги участі не бере, сусіди ОСОБА_2 за вказаною адресою з березня 2020 року не бачили. В даний час місцезнаходження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 не відомо, зі слів ОСОБА_1 , її син може знаходитись за кордоном, куди переїхав на постійне місце проживання.
Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт тривалого (з 2020 року) непроживання відповідача - ОСОБА_2 в квартирі  АДРЕСА_4 , про наявність поважних причин такого непроживання їм невідомо.
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень ст. ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.
Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив судам, що у справах цієї категорії необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Відповідно до статті 107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2.
Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК України).
При цьому, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц, провадження №61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц, провадження №61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, провадження №61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц, провадження №61-23089св19, від 02 грудня 2020 року у справі №754/11532/19, провадження №61-10959св20.
Так поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі "Савіни проти України", заява № 39948/06, пункт 47).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її позбавлення права на житло було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Так, дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується факт непроживання (відсутності) відповідача ОСОБА_2 понад шість місяців в житловому приміщенні розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Доказів наявності поважних причин непроживання відповідача у вказаному житловому приміщенні суду не надано та таких судом не встановлено.
Таким чином, позов є доведеним та таким, що підлягає задоволенню, а відповідач - ОСОБА_2 визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться а адресою: АДРЕСА_1 . 
Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 79, 81, 258, 259, 263 - 265, 268, 280 - 282, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Центрального району м. Миколаєва про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_4 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Саламатін О.В.