П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/12147/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Печений Є.В. 
Суддя-доповідач - Боровицький О. А. 
01 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Боровицького О. А. 
суддів: Ватаманюка Р.В.  Курка О. П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком, додавши, зокрема, копії паспорта, РНОКПП, трудової книжки, свідоцтва про розірвання шлюбу та тимчасової посвідки на постійне проживання.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 21.03.2025 № 241670083430 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком через недостатність страхового стажу; при цьому страховий стаж визначено у розмірі 16 років 8 місяців 28 днів.
Саме у зв`язку з записом про зміну прізвища в трудовій книжці відповідач не зарахував і період роботи з 25.07.1983 по 24.07.1991, і період безробіття з 14.07.2009 по 10.09.2009.
Так відповідач не зарахував періоди роботи на території російської федерації з 06.01.1993 по 25.01.2002, з 18.04.2003 по 30.06.2003, з 01.07.2003 по 19.12.2003, пославшись на відсутність правових підстав для їх врахування після 01.01.1992.
Із трудової книжки позивачки вбачається, що в період з 14.07.2009 по 10.09.2009 вона отримувала допомогу по безробіттю, про що міститься відповідний запис із посиланням на пункт 2 статті 23 Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” № 1533-III.
Суд враховує цей запис саме як доказ факту перебування позивачки у відповідному статусі та отримання нею зазначеної вище допомоги.
Відповідач не спростував достовірності цього запису і не ставив його під сумнів, а відмову в зарахуванні цього періоду мотивував виключно формальним дефектом запису про зміну прізвища.
Отже, спір у цій справі стосується саме правомірності незарахування відповідачем зазначених періодів до страхового стажу позивача, а не віку позивача.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Так, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV у редакція, чинних у спірні періоди), розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.
Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.
Час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.
Для осіб, стосовно яких згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, період позбавлення особистої свободи зараховується до страхового стажу для призначення пенсії за віком, а також до страхового стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.
Період, протягом якого особа перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, передбаченій пунктом 20 частини першої статті 25 Закону України "Про відпустки", включається до страхового стажу.
Згідно із частиною четвертою статті 24 цього Закону, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Депортованим особам, які знаходилися на спецпоселенні (період якого визначається з моменту депортації до моменту зняття режиму спецпоселень включно), період роботи на спецпоселенні зараховується до страхового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі. Різниця між розміром пенсії, обчисленим відповідно до статті 27 цього Закону з урахуванням пільгового обчислення стажу, передбаченого цим абзацом, та розміром пенсії, обчисленим відповідно до статті 27 цього Закону без урахування такого пільгового обчислення стажу, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Частина перша статті 26 Закону № 1058-IV встановлює, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.
За пунктом 1 частини першої статті 45 цього Закону, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Пенсія за віком, що призначається автоматично (без звернення особи), - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, крім випадків відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про страховий стаж застрахованої особи, необхідний для призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону. У разі якщо документи про страховий стаж не подані протягом трьох місяців з дня досягнення застрахованою особою пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, вважається, що застрахована особа виявила бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.
При відстрочці часу призначення пенсії за віком пенсія з урахуванням положень статті 29 цього Закону призначається за заявою пенсіонера з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу (у тому числі сумарно) для відстрочки часу виходу на пенсію, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з такого дня
Закон України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 № 1788-XII (далі – Закон № 1788-XII у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих.
Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Стаття 62 Закону № 1788-XII встановлює, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затверджений Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок № 637 у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин).
Абзацом 1 пункту 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” від 02.03.2000 року № 1533-III (далі – Закон № 1533-III у редакцій, у спірний період), страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем страхові внески в сумі не менш як мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.
Період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримання виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, крім пенсій (за винятком пенсії по інвалідності) та виплат за страхуванням на випадок безробіття, включається до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску.
Суд також враховує, що станом на 21.03.2025 була чинною постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення”.
Крім того, чинним був Закон України від 01.12.2022 № 2783-IX “ Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року ”.
Водночас ці акти регулювали припинення відповідних міжнародно-правових механізмів на майбутнє та самі по собі не встановлювали зворотної дії щодо вже набутого особою стажу.
На момент набуття позивачем спірних періодів роботи на території російської федерації діяли: Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, відповідно до якої пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць здійснюється за законодавством держави проживання, а для встановлення права на пенсію враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць;
Угода між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14.01.1993, за статтею 7 якої питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою від 13.03.1992, а за абзацами другим і третім статті 6 трудовий стаж, включаючи стаж роботи за спеціальністю, набутий на територіях обох сторін, взаємно визнається сторонами, а його обчислення здійснюється за законодавством сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність.
Аналогічний підхід закріплено й у частині другій статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15.04.1994.
З огляду на викладене вище, щодо періоду роботи позивача з 25.07.1983 по 24.07.1991 року, суд вказує на таке.
Період роботи позивача з 25.07.1983 по 24.07.1991 відповідач не зарахував до її страхового стажу лише з тієї причини, що запис про зміну прізвища в трудовій книжці, на його думку, внесено з порушенням пункту 2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: дошлюбне прізвище замальовано коректором.
Суд зазначає, що такий мотив відмови відповідача є необґрунтованим з огляду на таке.
За статтею 62 Закону № 1788-XII та пунктом 1 Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно із частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV, періоди трудової діяльності до набрання чинності цим Законом зараховуються за правилами законодавства, яке діяло раніше.
Отже, для періоду 1983–1991 років визначальним є встановлення факту трудової діяльності, а не бездоганність технічного оформлення трудової книжки.
Так, Верховний Суд у своїй судовій практиці послідовно виходить із того, що працівник не може нести негативні наслідки недотримання роботодавцем правил ведення трудової книжки, а формальні неточності в документах не можуть бути самостійною підставою для неврахування відповідного стажу, якщо сам факт роботи не спростовано.
Такі правові висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17, від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а, від 25.04.2019 у справі № 593/283/17, від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а.
У цій справі відповідач: не встановив фальсифікації трудової книжки; не навів суперечностей між записами трудової книжки та іншими поданими документами; не спростував, що трудова книжка належить саме позивачу; не зазначив будь-яких інших підстав, які б виключали зарахування періоду роботи 25.07.1983–24.07.1991.
Тому посилання відповідача лише на спосіб внесення запису про зміну прізвища позивача є формальним і не може вважатися належним доказом відсутності у позивача відповідного стажу.
Отже, період роботи з 25.07.1983 по 24.07.1991 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Із приводу періоду безробіття позивача з 14.07.2009 по 10.09.2009 року, суд зазначає про таке.
Оскаржуване рішення містить посилання і на період з 14.07.2009 по 10.09.2009, який відповідач також не зарахував через згаданий вище дефект запису про зміну прізвища у трудовій книжці.
Суд установив, що з трудової книжки позивача вбачається отримання нею допомоги по безробіттю у цей період.
Відповідач не спростував достовірності цього запису і не навів інших мотивів, крім формального дефекту запису про зміну прізвища.
З огляду на те, що: трудова книжка є основним документом, що підтверджує відповідний період; за частиною першою статті 21 Закону № 1533-III та в системному зв`язку з частинами першою і четвертою статті 24 Закону № 1058-IV період отримання страхових виплат на випадок безробіття підлягає врахуванню в страховому стажі; відповідач не довів недостовірності запису в трудовій книжці, суд доходить висновку, що період з 14.07.2009 по 10.09.2009 також підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Щодо періодів роботи на території російської федерації: з 06.01.1993 по 25.01.2002, з 18.04.2003 по 30.06.2003, з 01.07.2003 по 19.12.2003 року, то суд виходить із таких міркувань.
Відповідач не зарахував зазначені періоди з мотивів того, що чинним законодавством нібито не передбачено зарахування до страхового стажу періодів роботи після 01.01.1992 за межами України у республіках колишнього СРСР, з якими не укладено міжнародні угоди.
Цей мотив суд визнає неправомірним з огляду на таке.
На час набуття позивачем спірного стажу діяли міжнародні договори, які прямо передбачали взаємне врахування трудового стажу громадян України та російської федерації для цілей пенсійного забезпечення, а саме Угода від 13.03.1992 та Угода від 14.01.1993 року.
Отже, на момент набуття позивачем спірних періодів стажу правове регулювання передбачало їх врахування.
Подальше припинення участі України або російської федерації у відповідних угодах не може автоматично позбавити особу правових наслідків уже набутого стажу.
Верховний Суд у постанові від 28.01.2025 у справі № 620/3530/22 дійшов висновку, що відсутність підтвердження сплати внесків до пенсійної системи російської федерації або складнощі з перевіркою відповідних даних не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні періодів роботи на території рф, якщо такі періоди підтверджені належними доказами.
Верховний Суд у постанові від 31.01.2025 у справі № 120/8471/23 також наголосив, що пенсійний орган не вправі перекладати на особу негативні наслідки власної неможливості отримати чи перевірити певні відомості, а має діяти в межах закону та міжнародних зобов`язань, чинних на момент набуття такого стажу.
У цій справі відповідач відмовився врахувати спірні періоди роботи на території російської федерації не тому, що встановив недостовірність записів трудової книжки або відсутність належних доказів фактичної роботи, а лише через помилковий висновок про відсутність правової можливості врахувати такий стаж після 01.01.1992.
Саме цей мотив і є предметом судової перевірки.
За таких обставин суд доходить висновку, що періоди роботи позивача: з 06.01.1993 по 25.01.2002, з 18.04.2003 по 30.06.2003, з 01.07.2003 по 19.12.2003 підлягають зарахуванню до страхового стажу.
Щодо достатності страхового стажу позивача, то суд вказує на таке.
Сам відповідач визнав за позивачем страховий стаж у розмірі 16 років 8 місяців 28 днів. Додатковому зарахуванню, як установив суд, підлягають: період роботи з 25.07.1983 по 24.07.1991; період безробіття з 14.07.2009 по 10.09.2009; період роботи з 06.01.1993 по 25.01.2002; період роботи з 18.04.2003 по 30.06.2003; період роботи з 01.07.2003 по 19.12.2003.
Сукупно ці періоди становлять понад 17 років, а разом зі стажем, уже визнаним відповідачем, загальний страховий стаж позивача перевищує 32 роки, необхідні для призначення пенсії за віком у 2025 році.
Отже, позивач має достатній страховий стаж для призначення пенсії за віком.
Щодо належного способу захисту та дати призначення пенсії позивача, то суд зазначає про таке.
Суд бере до уваги, що за змістом пункту 2 частини другої статті 245, частини третьої та частини четвертої статті 245 КАС України, суд може не лише скасувати індивідуальний акт, а й зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії для відновлення порушеного права, а у випадку відсутності адміністративного розсуду — прийняти рішення на користь позивача.
У цій справі: вік позивача відповідачем не заперечувався; дата звернення із заявою встановлена; єдиною підставою відмови була нібито недостатність страхового стажу; після зарахування встановлених судом періодів стажу умова про мінімально необхідний страховий стаж є виконаною; інших підстав для відмови у призначенні пенсії відповідач не навів.
Отже, після правової оцінки суду у відповідача не залишається простору для адміністративного розсуду щодо вирішення питання про призначення пенсії: за законом пенсія має бути призначена.
Суд також враховує, що позивач просила зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення пенсії з 14.03.2025, однак за пунктом 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-IV пенсія за віком у разі звернення не пізніше трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.
Оскільки позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 і звернулася із заявою 14.03.2025, тобто в межах тримісячного строку, належною датою призначення пенсії є 17.02.2025.
Вихід суду за межі позовних вимог у цій частині відповідає частині другій статті 9 КАС України, не погіршує становища позивача та забезпечує повний і ефективний захист її порушеного права.
Отже, відповідач не довів правомірності рішення від 21.03.2025 № 241670083430 в частині незарахування: періоду роботи з 25.07.1983 по 24.07.1991; періоду безробіття з 14.07.2009 по 10.09.2009; періодів роботи з 06.01.1993 по 25.01.2002, з 18.04.2003 по 30.06.2003, з 01.07.2003 по 19.12.2003.
Оскільки після зарахування встановлених судом періодів стажу позивач має достатній страховий стаж для призначення пенсії за віком, а інших підстав для відмови відповідач не навів, належним способом захисту є визнання оспорюваного рішення протиправним і його скасування, а також зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Щодо інших доводі, колегія суддів зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Ватаманюк Р.В.    Курко О. П.