ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 травня 2026 року
м. Київ

справа № 754/3017/23
провадження № 61-12705св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Стратегія», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_6, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2023 року у складі судді Скрипки О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року у складі колегії суддів Шкоріної О. І., Євграфової Є. П., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства
з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Стратегія» (далі - ТОВ «ЮК «Стратегія»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінанс груп»), у якому просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 28 серпня 2019 року
№ 28-08/19/1, укладений між ТОВ «ФК «Укрфінансгруп» та ТОВ «Юридична компанія «Стратегія».

Позов мотивовано тим, що 07 грудня 2005 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/3767/81/23007, згідно з яким ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 200 000,00 доларів США.

07 грудня 2005 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку передано земельну ділянку з кадастровим номером 3222481600:02:003:0015 площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 червня 2010 року звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 07 грудня 2005 року, укладеним між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2 , а саме на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481600:02:003:0015 площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист.

21 жовтня 2011 року за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 останньою набуто у власність земельну ділянку площею 0,1500 га, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 .

05 квітня 2013 року за договором дарування, укладеним між ОСОБА_3 та 
ОСОБА_1 , останній набув у власність земельну ділянку площею 0,1500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222481601:01:056:0020.

28 серпня 2019 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» за договором відступлення права вимоги відступило право вимоги за вказаним кредитним договором на користь 
АТ «Оксі Банк». На підставі договору відступлення права вимоги від 28 серпня 2019 року АТ «Оксі Банк» здійснило відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп». Надалі між ТОВ «ФК «Укрфінансгруп» та ТОВ «Юридична компанія Стратегія» укладено договір про відступлення права вимоги № 28-08/19/1 від 28 серпня 2019 року.

Згідно з пункту 2.1 договору № 28-08/19/1 у порядку та на умовах, визначених договором, кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор заміняє кредитора як сторону кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором. Новий кредитор сплачує кредитору вартість прав вимоги, що відступаються. Відповідно до пункту 3.1 договору № 28-08/19/1 загальна вартість прав вимоги за договором становить 267 800,00 грн.

Договір від 28 серпня 2019 року № 28-08/19/01 є договором відступлення права вимоги в розумінні статей 512-519 ЦК України, його метою є передача прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а не договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) у розумінні статей 1077-1086 ЦК України.

ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» є фінансовою компанією, що включена до Державного реєстру фінансових компаній. ТОВ «ЮК «Стратегія» не є фінансовою установою.

Укладення між фінансовою установою ТОВ «ФК «Украфінанс Груп» та юридичною особою, яка не є фінансовою установою, ТОВ «ЮК «Стратегія» договору про відступлення права вимоги, яке фактично є третім відступленням одного і того ж права вимоги, суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, згідно з якими наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін, а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги. 

При цьому оспорюваний договір про відступлення права вимоги не є договором факторингу, що вбачається з висновків, викладених у рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року.

Позивач вказував, що укладення фінансовими установами договору відступлення права вимоги також не передбачено у визначеному частини першій статті 5 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» переліку фінансових послуг та не пов`язано з наданням послуг факторингу.

Отже, ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» з огляду на особливості правового статусу фінансової установи, визначеного Законом «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не мала правових підстав для укладення договору відступлення права вимоги № 28-08/91/1, оскільки вказаний договір не є різновидом фінансових послуг або інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг, діяльність з надання яких є виключно та вичерпно для фінансових установ у силу положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Тобто укладення фінансовою установою договору відступлення права вимоги за кредитним договором виходить за межі обсягу правосуб`єктності фінансової установи та суперечить нормам пункту 
1 частини першій статті 1, частині п`ятій статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Зазначав, що попередні кредитори, які відступали права вимоги за кредитним договором, не були позбавлений відповідної ліцензії на здійснення фінансових операцій та не перебували у процедурі ліквідації, що унеможливлює відступлення права вимоги за кредитним договором на користь будь-якої фізичної особи та/або не фінансової установи на підставі договору відступлення права вимоги.

Позивач вважав, що право вимоги за кредитним та іпотечними договорами відступлене ТОВ «ЮК «Стратегія» неправомірно, оскільки договори відступлення суперечать вимогам закону. У зв`язку з чим, ТОВ «ЮК Стратегія є неналежним кредитором у зобов`язаннях, за якими воно вимагає визнання прав іпотекодержателя за собою. Це беззаперечно порушує права позивача, оскільки особа, що не є належним кредитором у зобов`язанні, набуває права звернути стягнення на майно позивача, який є добросовісним набувачем земельної ділянки та покладався на відомості з відповідних державних реєстрів і документів про відсутність зареєстрованих обтяжень та обмежень щодо земельної ділянки, не знав і не міг знати про існування прав інших осіб чи обтяжень на земельну ділянку.

Оспорювання ТОВ «Юридична компанія «Стратегія» права власності позивача на земельну ділянку зумовлює виникнення у позивача майнового інтересу у визнанні недійсними підстав виникнення у ТОВ «Юридична компанія «Стратегія» прав вимоги щодо вказаної земельної ділянки з метою захисту права власності позивача на земельну ділянку від посягань з боку ТОВ «Юридична компанія «Стратегія».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 28 листопада 2023 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судовим рішенням у справі 
№ 754/4454/21 встановлено, що оспорюваним позивачем правочином його права та інтереси як власника майна не порушені. Під час судового розгляду інших доказів чи підстав, які б свідчили про зворотне стосовно позивача суду не надано. Відтак правові підстави для задоволення позову відсутні. Врахувавши відсутність порушення спірним договором будь-яких прав та інтересів позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 07 серпня 2024 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2023 року змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Апеляційний суд, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, керувався тим, що між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» та ТОВ «ЮК «Стратегія» укладений договір відступлення права вимоги, за умовами якого у останнього лише виникло право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому доводи позивача про те, що ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» не могло відступати право вимоги за кредитним договором юридичній компанії, оскільки така не є фінансовою установою, є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

16 вересня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_6, через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу
на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 серпня 2024 року у цій справі,
у якій представник заявника, посилаючись на неправильне судами попередніх інстанцій норма матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва
від 28 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду
від 07 серпня 2024 року і направити справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається:
- на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції
в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю 1079 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц та від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку);
- на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується
з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу).

Заявник переконує, що подальше відчуження права вимоги в порядку статей 
512-514 ЦК України на користь особи, яка не є фінансовою установою, є порушенням статті 1053 ЦК України, згідно з якою кредитором за кредитним договором може бути банк або інша фінансова установа. Суди не забезпечили належне дослідження доказів, що призвело до не встановлення обставин, суттєвих для встановлення дійсного змісту спірних правовідносин, зокрема, змісту та природи договорів, що передували укладенню спірного договору, що унеможливило ухвалення законного та справедливого рішення у справі.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 15 листопада 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував матеріали справи із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 квітня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «ЮК «Стратегія» вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 07 грудня 2015 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 014/3767/81/23007. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 07 грудня 2005 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку було передано земельну ділянку з кадастровим номером 3222481600:02:003:0015 площею 0,1500 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Гатне, цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 червня 2010 року у справі № 2194/2010 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 247 280,62 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1 885 564,19 грн. Звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 07 грудня 2005 року, укладеним між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2 , зареєстрованим у реєстрі за № 14864, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Яценко П. В., а саме: земельну ділянку площею 0,1500 га, що на плані меж земельної ділянки зазначена кадастровим номером 3222481600:02:003:0015, яка розташована на території Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, що належить ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Яценко П. В. 07 грудня 2005 року, з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 014/3767/81/23007 
від 07 грудня 2005 року у загальному розмірі 1 885 564,19 грн.

21 жовтня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3222481601:01:056:0020, площею 0,1500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О. О. та зареєстрований у реєстрі за № 1708.

05 квітня 2013 року ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований) уклали договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого дарувальник безоплатно передала у власність, а обдарований прийняв у власність спірну земельну ділянку.

28 серпня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило на користь АТ «Оксі Банк» права вимоги за кредитним договором 
№ 014/3767/81/23007 від 07 грудня 2005 року. 28 серпня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого АТ «Оксі Банк» відступило на користь відповідача ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» права вимоги за вказаним кредитним договором. 28 серпня 2019 року ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ТОВ «ЮК «Стратегія» уклали договір відступлення права вимоги № 28-08/19/1, на підставі якого право вимоги за кредитним договором № 014/3767/81/23007 перейшло до відповідача 
ТОВ «ЮК «Стратегія».

За умовами останнього договору кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор заміняє кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором. Новий кредитор сплачує кредитору вартість права вимоги, що відступається (відчужується) в порядку та на умовах, передбачених договором ( пункт 2.1 договору). Пунктом 1.1. договору визначено, що під терміном «Межі права вимоги» мається на увазі відступлення права вимоги за грошовими зобов`язаннями до боржника у національній валюті України, які виникли за умовами кредитного договору на дату укладення даного договору, крім можливості нарахування відсотків, комісій, штрафних санкцій (пені) як банківська (фінансова) установа). Тобто відступається сума заборгованості боржника перед кредитором в повному обсязі, що вказана у додатку № 1 до договору. У пункті 3.1 договору визначено, що загальна вартість прав вимоги за договором становить 267 800,00 грн.

Апеляційним судом встановлено, що у справі № 369/247/20 постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «ЮК «Стратегія» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курковська Я. Л., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лисенко О. О., приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Грицюк П. В., про визнання договорів купівлі-продажу та дарування земельної ділянки недійсними та поновлення записів про обтяження відмовлено у зв`язку з обранням позивачем неналежного (неефективного) способу захисту своїх прав та інтересів.

Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що у провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебувала справа № 754/4454/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ЮК «Стратегія», ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Цим рішенням встановлено, що твердження позивача про те, що він належить до кола осіб, які можуть оскаржити дійсність договору про відступлення права вимоги та його посилання на наявність спору в Києво-Святошинському районному суді Київської області, є помилковим.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У справі, яка переглядається,  ОСОБА_1 , звертаючись з позовом до суду, просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 28 серпня 2019 року
№ 28-08/19/1, укладений між ТОВ «ФК «Укрфінансгруп» та ТОВ «Юридична компанія «Стратегія», мотивуючи тим, що спірний договір має ознаки договору факторингу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 
203 цього Кодексу. 

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Отже, за договором факторингу фактор має надавати фінансову послугу, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту). При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Водночас грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 
1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує в собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, провадження № 12-97гс18, пункт 106).

Якщо предметом і метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження 
№ 12-42гс22).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вкотре наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

Водночас Велика Палата Верховного Суду погодилася з раніше викладеним 
у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження 
№ 12-1гс21) висновком про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь не тільки фінансових установ, а й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором та забезпечувальним договорами, апеляційний суд керувався тим, що оспорюваний правочин не можна кваліфікувати як договір факторингу, а тому він не підлягає визнанню недійсним з підстав, зазначених у позові.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що у спірному договору відступлення права вимоги за договором іпотеки відсутні елементи договору факторингу, оскільки умовами договору не передбачено надання послуг з фінансування під відступлення права вимоги, факт отримання прибутку від здійснення операції не підтверджений наявними в матеріалах справи доказами.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року у справі № 758/5138/21 (провадження № 61-7546св25).

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, встановивши, що між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» та ТОВ «ЮК «Стратегія» укладений договір відступлення права вимоги, за умовами якого у останнього лише виникло право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір не містить ознак факторингу та правильно відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, та виснував про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з необґрунтованістю.

З урахуванням встановлених у цій справі обставин висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц та 
від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. 

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. 

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

20 грудня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Спасібухов Н. І., звернувся до Верховного Суду з клопотанням, посилаючись на наявність виключної правової проблеми, яка полягає в тому, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь юридичної особи, яка не є фінансовою установою та не має права надавати фінансової послуги у тому разі, якщо попередній кредитор не є банком, який був позбавлений ліцензії та перебуває у процесі ліквідації, просить справу передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

За правилами статті 126 ЦПК України право вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. 

Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

За таких обставин клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Спасібухов Н. І., подано до Верховного Суду поза межами строку на касаційне оскарження, а тому з урахуванням положень статей 126, 127 ЦПК України та за відсутності клопотання заявника про поновлення строку звернення до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду підлягає залишенню без розгляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України)

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанову суду апеляційної інстанції без змін. 

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Спасібухов Нікіта Ілліч, про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду залишити без розгляду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2023 року 
у незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 07 серпня 
2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк   	
	О. М. Осіян  	
	Н. Ю. Сакара