КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 травня 2026 року справа № 320/18600/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" звернувся ОСОБА_1 із позовом до Національного університету оборони України, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Національного університету оборони України щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка є інвалідом І групи;
- зобов`язати Національний університет оборони України звільнити з військової служби ОСОБА_1 за підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом на період воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю І групи.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що проходить військову службу за контрактом у Національному університеті оборони України у військовому званні полковника юстиції. Своє право на звільнення з військової служби позивач пов`язує із сімейними обставинами, а саме необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю, ОСОБА_2 , 1940 року народження, яка є особою з інвалідністю І групи та потребує такого догляду згідно з висновками МСЕК та ЛКК. Позивач вказує, що мати перебуває на його повному утриманні, вони проживають за однією адресою, і позивач є єдиною особою, яка фактично забезпечує її життєдіяльність.
Позивач стверджує, що відповідач протиправно відмовив у задоволенні його рапорту про звільнення, посилаючись на формальну наявність у особи з інвалідністю іншого члена сім`ї другого ступеня споріднення - онука, ОСОБА_3 . Проте, на переконання позивача, така відмова є необґрунтованою, оскільки онук є студентом денної форми навчання у закладі вищої освіти в іншому населеному пункті (м. Вінниця), де він і проживає у гуртожитку на період навчання. Позивач наголошує, що фізична присутність сина в Україні не свідчить про його реальну можливість здійснювати постійний догляд за непрацездатною бабою, оскільки навчання та проживання в іншій місцевості є об`єктивною перешкодою для виконання таких обов`язків.
Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що згідно зі статтями 199 та 266 Сімейного кодексу України, його повнолітній син перебуває на його утриманні як студент і не має законодавчо закріпленого обов`язку утримувати чи доглядати бабу, оскільки у неї є працездатний син (позивач), який безпосередньо виконує ці функції. Позивач також зазначає, що покладання обов`язків з догляду на онука-студента призведе до порушення його конституційного права на освіту.
На підтвердження своєї позиції позивач посилається на висновок лінгвістичної експертизи, згідно з яким поняття "відсутність інших членів сім`ї", вжите у статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", слід розуміти як перебування таких осіб поза даним місцем у певний час, тобто їхню фактичну неприсутність поруч із особою, яка потребує догляду. Також позивач акцентує увагу на сталій правовій практиці Верховного Суду, зокрема у справі №380/16966/24, де зазначено, що при вирішенні питання про звільнення слід враховувати не лише юридичну наявність родичів, а й їхню реальну (фізичну та функціональну) можливість здійснювати догляд. Таким чином, на думку позивача, ігнорування відповідачем встановлених Актом обстеження сімейного стану обставин щодо неможливості онука здійснювати догляд є проявом протиправної бездіяльності, що порушує його право на звільнення та гарантії соціального захисту його матері.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.05.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позову.
03.06.2025 на адресу суду від позивача надійшли документи по справі, дослідивши які суд дійшов висновку про виконання позивачем вимог ухвали суду від 21.05.2025 та усунення недоліків позовної заяви в повному обсязі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.09.2025 відкрито провадження в адміністративній справі. Ухвалено, що справа буде розглядатися одноособово суддею за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
24.09.2025 через підсистему "Електронний суд" відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому Національний університет оборони України заперечує проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначає, що при розгляді рапорту позивача про звільнення з військової служби діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Університет наголошує, що згідно з підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються під час дії воєнного стану через сімейні обставини, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїми батьками або батьками дружини (чоловіка), які є особами з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї самі потребують постійного догляду.
Відповідач акцентує увагу на тому, що обов`язок доказування наявності підстав для звільнення та надання відповідних підтверджуючих документів покладено саме на військовослужбовця. У відзиві зазначено, що до рапорту від 28.03.2024 позивачем не було додано документів, що підтверджують відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення (або документів, що підтверджують їхню непрацездатність). На думку відповідача, відсутність таких документів на момент подання рапорту виключала можливість задоволення прохання про звільнення, оскільки Університет не мав правових підстав вважати умови закону виконаними.
Окремо відповідач вказує, що згідно з абзацом 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII, підтвердженням відсутності інших членів сім`ї є витяг з реєстру територіальної громади. Відповідач стверджує, що позивач не надав належних доказів, які б свідчили про фактичну відсутність інших родичів, здатних здійснювати догляд. Крім того, Університет вважає, що наданий позивачем Акт обстеження сімейного стану від 14.03.2025 та висновок лінгвістичної експертизи не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки ці документи з`явились вже після прийняття оспорюваного рішення за рапортом, а отже, не могли бути враховані відповідачем під час його розгляду. З огляду на викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
29.09.2025 через підсистему "Електронний суд" позивачем подано відповідь на відзив, в якій в обґрунтування своє позиції позивач зазначає, що відзив відповідача є безпідставним та ґрунтується на неправильному тлумаченні норм матеріального права. Позивач наголошує, що він є єдиною особою, яка фактично здійснює постійний догляд за своєю матір`ю, особою з інвалідністю І групи, що підтверджується актом обстеження сімейного стану, складеним уповноваженим органом - ТЦК та СП. У цьому акті чітко зафіксовано, що інший член сім`ї другого ступеня споріднення (син позивача) відсутній за місцем проживання хворої баби, оскільки є студентом денної форми навчання в іншому місті, проживає там у гуртожитку та в силу об`єктивних обставин не може надавати постійну допомогу.
Позивач стверджує, що відповідач помилково ототожнює юридичну наявність родича із його фактичною здатністю здійснювати догляд. Позивач вказує, що згідно з нормами Сімейного кодексу України, обов`язок повнолітніх онуків утримувати непрацездатних бабу чи діда виникає лише за умови, якщо у тих немає чоловіка, дружини або повнолітніх дітей. Оскільки у хворої особи є працездатний син (позивач), на онука-студента закон не покладає обов`язку щодо догляду, а примусове залучення його до таких дій порушило б його конституційне право на освіту та розвиток. Позивач зауважує, що його син перебуває на його повному матеріальному утриманні, не має самостійного доходу та фізично не може перебувати одночасно у двох різних населених пунктах для навчання та догляду.
Крім того, позивач звертає увагу на висновок лінгвістичної експертизи, який підтверджує, що термін "відсутність інших членів сім`ї" у контексті статті 26 Закону №2232-XII має трактуватися як фактична неприсутність особи поруч із тим, хто потребує допомоги, а не лише як її фізичне неіснування чи смерть. Позивач також акцентує, що відповідач проігнорував принцип індивідуалізації та пропорційності, не врахувавши конкретні обставини справи, які свідчать про неможливість залучення онука до догляду. 
У відповіді на відзив позивач також зазначає, що заперечення відповідача є безпідставними та спростовуються наявними у справі доказами. Окрему увагу позивач звертає на подану відповідачем службову характеристику, зауважуючи, що вона не є належним та допустимим доказом у розумінні КАС України. На переконання позивача, зміст цієї характеристики є упередженим та суб`єктивним, оскільки вона була складена відповідачем вже під час судового розгляду справи з метою дискредитації позивача перед судом. Позивач зауважує, що за весь час проходження служби він не мав дисциплінарних стягнень, що свідчить про штучність викладених у характеристиці негативних відомостей.
Крім того, позивач акцентує, що замість прийняття рішення за його рапортом про звільнення за сімейними обставинами, відповідач ініціював його переміщення до іншого місця служби. Позивач розцінює такі дії як спробу ухилення від виконання вимог закону та приховування протиправної бездіяльності. Позивач наголошує, що переміщення до іншої місцевості фактично унеможливлює здійснення ним догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю І групи і за висновками МСЕК та ЛКК потребує постійної сторонньої допомоги.
Позивач вважає, що дії відповідача щодо відмови у звільненні та подальше його переміщення до іншого місця служби замість звільнення є спробою уникнути виконання вимог закону, що призводить до порушення прав непрацездатної особи на належний догляд та медичну допомогу.
02.10.2025 через підсистему "Електронний суд" відповідачем подано заперечення на клопотання (заяву), в якій відповідач вважає посилання позивача на висновок лінгвістичної експертизи (щодо тлумачення поняття "відсутність інших членів сім`ї") неспроможними та такими, що не спростовують законність дій Університету. Основний аргумент відповідача полягає в тому, що цей висновок, як і Акт обстеження сімейного стану від 14.03.2025, був отриманий позивачем уже після того, як відповідач розглянув рапорт та прийняв рішення.
Університет наголошує, що на момент прийняття оскаржуваного рішення він діяв на підставі тих документів, які були офіційно надані позивачем разом із рапортом. Відповідач зазначає, що суб`єкт владних повноважень не може нести відповідальність за неврахування доказів, які не існували або не були надані на час вчинення оскаржуваної дії. Таким чином, на думку відповідача, надання нових експертних висновків чи актів під час судового розгляду не може свідчити про протиправність бездіяльності Університету в минулому, оскільки правомірність рішення має оцінюватися виключно на момент його винесення.
Також відповідач підкреслює, що розширене тлумачення норм закону за допомогою лінгвістичних експертиз не замінює собою чіткі вимоги законодавства щодо надання визначеного переліку документів для звільнення, які позивачем дотримані не були.
Відповідач заперечує проти задоволення клопотання позивача, посилаючись на те, що на момент розгляду справи ОСОБА_1 вже не проходить військову службу в Університеті. Відповідач зазначає, що згідно з наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.04.2025 №243 позивача було призначено на посаду офіцера резерву до іншої військової частини ( НОМЕР_1 ). На підставі цього наказу, 15.04.2025 полковника ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу Університету та всіх видів забезпечення, про що зроблено відповідну відмітку у книзі обліку вибулого та прибулого особового складу.
Відповідач наголошує, що оскільки позивач переведений до нового місця служби, спір щодо його звільнення саме з Національного університету оборони України фактично втратив практичне значення та суперечить суті позову. Університет вказує, що наразі позивач перебуває у правовідносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , а тому у відповідача відсутні правові підстави для видання наказу про звільнення колишнього військовослужбовця. Відповідач акцентує увагу на тому, що адресат позову та суб`єкт, який має повноваження видавати наказ про звільнення, не збігаються, оскільки вони є різними суб`єктами права.
Крім того, відповідач стверджує, що посилання позивача на неправомірність дій командування є безпідставними, оскільки переміщення військовослужбовця відбулось у відповідності до чинного законодавства. З огляду на викладене, відповідач вважає, що вимоги позивача в частині зобов`язання Університету вчинити дії щодо звільнення не можуть бути задоволені, оскільки об`єкт оскарження перебуває поза межами розпорядчих повноважень відповідача після виключення позивача зі списків частини.
Також 02.10.2025 через підсистему "Електронний суд" відповідачем подано заперечення (на відповідь на відзив), в яких Національний університет оборони України заперечує проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначає, що при розгляді рапорту позивача він діяв виключно на підставі та у межах повноважень, передбачених законодавством. Основний аргумент відповідача полягає у тому, що позивачем не було доведено виконання обов`язкової умови для звільнення за сімейними обставинами, а саме факту відсутності у його матері інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення. Відповідач наголошує, що на момент звернення з рапортом військовослужбовець не надав належних документів, які б підтверджували відсутність таких осіб або їхню непрацездатність, що згідно зі статтею 26 Закону №2232-XII є критичною завадою для задоволення прохання про звільнення.
Окремо відповідач звертає увагу суду на зміну фактичних обставин, а саме на те, що на момент розгляду справи полковник ОСОБА_1 вже не проходить військову службу в Університеті. Згідно з наказом Головнокомандувача ЗСУ від 08.04.2025 №243, позивача було призначено на посаду до іншої військової частини ( НОМЕР_1 ). Відповідно до наказу Начальника Університету від 15.04.2025 №107, позивача виключено зі списків особового складу закладу та всіх видів забезпечення у зв`язку з переміщенням до нового місця служби. Відповідач стверджує, що оскільки позивач наразі перебуває у правовідносинах з іншою військовою частиною, Університет позбавлений правових підстав та розпорядчих повноважень щодо видання наказу про його звільнення, що робить позовні вимоги до колишнього місця служби безпредметними.
Щодо наданих позивачем додаткових доказів, зокрема висновку лінгвістичної експертизи, відповідач вважає їх неналежними. Університет зауважує, що право на звільнення має ґрунтуватися на чітких нормах закону, а не на суб`єктивному тлумаченні філологами юридичних термінів "відсутність" чи "наявність" родичів. Крім того, відповідач наголошує, що лінгвістичний висновок та акт обстеження від 14.03.2025 були складені вже після прийняття оскаржуваного рішення, а суб`єкт владних повноважень не може нести відповідальність за неврахування документів, які не були йому надані на момент розгляду рапорту. Також відповідач не враховує зауваження щодо службової характеристики позивача, стверджуючи, що вона відображає реальні показники його діяльності, а переміщення позивача до іншої частини відбулось у суворій відповідності до закону, що виключає будь-які ознаки протиправної бездіяльності з боку Університету.
13.10.2025 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшло клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи, в якому позивач просить суд приєднати до матеріалів справи додаткові письмові докази, які, на переконання позивача, мають суттєве значення для повного та всебічного розгляду справи, оскільки додатково підтверджують факт фактичної відсутності його сина, ОСОБА_3 , за місцем проживання хворої матері позивача ( ОСОБА_2 ). Позивач наголошує, що ці докази свідчать про неможливість здійснення онуком догляду за бабою, що є ключовою обставиною у спорі щодо наявності підстав для звільнення з військової служби.
Окрім цього, позивач висловлює заперечення щодо позиції відповідача, викладеної у запереченні від 02.10.2025. Позивач вважає заперечення відповідача проти приєднання експертного висновку та виклику експерта безпідставними. Позивач зазначає, що згідно з вимогами КАС України, заперечення відповідача, які не відповідають встановленим критеріям, мають бути повернуті судом без розгляду. Позивач наполягає на тому, що залучення експертного висновку та надання експертом усних пояснень є необхідним для встановлення істини у справі.
Також у клопотанні позивач звертає увагу на обов`язок сторін надавати всі наявні дані, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги. Позивач стверджує, що надання нових довідок про місце перебування та статус його сина є реалізацією його процесуального права на доказування того факту, що він є єдиною особою, спроможною забезпечити постійний сторонній догляд за непрацездатною матір`ю.
11.10.2025 через підсистему "Електронний суд" відповідачем подано заперечення на клопотання (заяву) від 08.10.2025, в яких відповідач просить повністю відмовити у задоволенні заяви позивача, обґрунтовуючи це насамперед відсутністю предмета спору в межах компетенції Університету. Відповідач акцентує, що на момент розгляду справи юридичні та службові відносини між позивачем і відповідачем фактично припинені. Університет вказує, що згідно з наказом Начальника Національного університету оборони України від 15.04.2025 №107, полковника ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу закладу та знято з усіх видів забезпечення.
Відповідач наголошує, що причиною виключення стало переведення позивача до іншого місця служби - у військову частину НОМЕР_1 , де він наразі проходить службу та перебуває у правових відносинах. За таких обставин, на думку відповідача, спір щодо звільнення позивача саме з Університету позбавлений практичного змісту. Університет підкреслює, що він не має ані юридичних підстав, ані розпорядчих повноважень для видання наказу про звільнення особи, яка вже не входить до його штату.
Додатково відповідач зазначає, що факт виключення позивача зі списків особового складу та його прибуття до нового місця служби підтверджується відповідним записом у книзі обліку вибулого та прибулого особового складу, витяг з якої наявний у матеріалах справи. На підставі викладеного, відповідач стверджує про повну необґрунтованість позовних вимог, оскільки відповідач фізично та юридично не може вчинити дії, про які просить позивач, щодо особи, яка не є його підлеглим.
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
Приймаючи до уваги відсутність таких клопотань з боку учасників справи, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 (а.с. 22-24) проходив військову службу за контрактом у Національному університеті оборони України на посаді начальника науково-дослідного відділу військово-правових проблем науково-дослідного управління проблем ресурсного забезпечення, має військове звання полковника юстиції, що підтверджується посвідченням офіцера серії НОМЕР_3 (а.с. 25-26).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 (а.с. 30-31) та пенсійним посвідченням серії НОМЕР_5 (а.с. 32), є матір`ю позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_6 (а.с. 29).
ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи (безстроково), що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААБ №825833 (а.с. 34) та висновком лікарсько-консультативної комісії (ЛКК) КНП "ЦПМСД №2" Дарницького району м. Києва №200 від 06.02.2025 (а.с. 35), згідно з якою за станом здоров`я ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду довічно. 
Позивач проживав разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2025/000937608 (а.с. 37).
25.03.2025 полковник юстиції ОСОБА_1 звернувся до заступника начальника Університету з рапортом (а.с. 39-40) про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через сімейні обставини - необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю І групи). До рапорту були додані копії підтверджуючих документів.
Заступник начальника Університету звернувся з клопотанням до начальника Університету від 25.03.2025 (а.с. 41) щодо рапорту полковника юстиції ОСОБА_1 . 
За результатами розгляду рапорту, відповідач листом від 11.04.2025 №182/3102 (а.с. 42-45) відмовив у задоволенні прохання про звільнення. Відмова була мотивована тим, що позивачем не доведено факту відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення (або їхньої непрацездатності), оскільки було встановлено наявність у ОСОБА_2 повнолітнього працездатного онука - ОСОБА_3 , 2003 року народження.
З метою спростування доводів відповідача, позивачем було ініційовано додаткові обстеження. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 було складено Акт обстеження сімейного стану, яким встановлено, що син позивача (онук матері позивача) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_7 (а.с. 85), свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 (а.с. 84), фактично не проживає за адресою баби, оскільки є студентом денної форми навчання Вінницького національного технічного університету (довідка №13 від 17.01.2025 (а.с. 86)) та зареєстрований у гуртожитку в м. Вінниця (а.с. 87). 
Крім того, позивачем було отримано висновок лінгвістичної експертизи №056/39 від 06.03.2025 (а.с. 46-72), згідно з яким термін "відсутність інших членів сім`ї" слід розуміти як "перебування кого-небудь поза даним місцем у певний час, протилежне присутність".
Попри подані уточнюючі відомості, питання про звільнення позивача вирішене не було. 
Наказом Головнокомандувача ЗСУ від 08.04.2025 №243 полковника ОСОБА_1 було призначено на посаду офіцера резерву взводу резерву офіцерського складу роти резерву офіцерського складу військової частини НОМЕР_1 . На підставі цього наказу, Начальником Університету видано наказ від 15.04.2025 №107 (а.с. 107), згідно з яким позивача виключено зі списків особового складу Університету та всіх видів забезпечення з 15.04.2025.
Вважаючи бездіяльність Національного університету оборони України щодо незвільнення за сімейними обставинами протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 1 Конституції України Україна є соціальною та правовою державою.
Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23.
Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
При цьому згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Приписами частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушенні в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011, зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.
Подібні положення містяться й у статтях 2, 5 нині діючого КАС України.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Право на захист має особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність.
Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Отже, право на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, про яке йдеться у частині 2 статті 55 Конституції України, має спеціальну мету і призначення - правовий захист порушених прав та свобод людини, усунення перешкод у їх реалізації.
У статті 5 КАС України взаємозв`язок між правом особи на звернення до суду і порушенням їх суб`єктивних прав знайшов остаточне закріплення. Зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
У цьому зв`язку, завдання адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав не можуть бути реалізовані у разі, якщо на момент розгляду справи оскаржуване порушення вже усунуто самим суб`єктом владних повноважень.
Проаналізувавши частини 1 та 2 статті 55 Конституції України у взаємозв`язку та з урахуванням їх офіційного тлумачення, суд дійшов висновку, що конституційна гарантія права на оскарження в суді бездіяльності органів державної влади має на меті саме поновлення порушеного права людини. 
У даній справі, оскільки позивач наказами Головнокомандувача ЗСУ від 08.04.2025 № 243 та Начальника Національного університету оборони України від 15.04.2025 № 107 був призначений на посаду до іншої військової частини та виключений зі списків особового складу відповідача, стан службових правовідносин між сторонами припинився. Відтак, стан очікуваного звільнення з військової служби саме цим відповідачем припинився у зв`язку з виходом позивача з-під його підпорядкування, що свідчить про відсутність стану триваючої протиправної бездіяльності з боку відповідача на момент вирішення справи судом.
Право на оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а пов`язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконанням у тому, що держава (в особі органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи.
Конституція України закріплює гарантію для звернення до суду за захистом прав, але не має на меті гарантувати сам лише судовий розгляд (судове слухання). Для звернення до суду особа повинна мати матеріально-правову заінтересованість у вирішенні спору. Юридична зацікавленість у зверненні до суду повинна мати об`єктивну основу.
Право, свобода або законний інтерес може бути захищено судом лише у разі його порушення. З цього слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення права, свободи або інтересу. Позивач повинен довести, що він має право або законний інтерес і є потерпілим від порушення цього права та інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.
Потерпілим від порушення є особа, яка безпосередньо зазнала або з великим ступенем ймовірності зазнає суттєвих негативних наслідків від стверджуваного порушення.
У справі, що розглядається, оскаржується бездіяльність Національного університету оборони України щодо незвільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами, яка за своєю суттю є невиконанням обов`язку щодо прийняття розпорядчого акта за зверненням військовослужбовця та не встановлює прав чи обов`язків позивача безпосередньо до моменту завершення процедури його розгляду уповноваженою посадовою особою. 
Водночас суд звертає увагу на те, що під час розгляду даної справи стан очікуваного звільнення з військової служби за сімейними обставинами був припинений у зв`язку зі зміною правового статусу позивача та його переміщенням до іншого місця служби. Зокрема, згідно з наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.04.2025 №243 та наказом Начальника Національного університету оборони України від 15.04.2025 №107, полковника юстиції ОСОБА_1 було призначено на посаду офіцера резерву взводу резерву офіцерського складу роти резерву офіцерського складу військової частини НОМЕР_1 та відповідно виключено зі списків особового складу Національного університету оборони України та всіх видів забезпечення з 15.04.2025.
Таким чином, стан очікуваного рішення щодо звільнення позивача з військової служби саме від Національного університету оборони України був припинений в силу виникнення нових розпорядчих відносин з іншим суб`єктом владних повноважень, відносно якого позовних вимог заявлено не було. 
Поняття способів захисту прав, свобод та інтересів особи в адміністративному судочинстві охоплюється визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цих прав, свобод, та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Стаття 378 КАС України містить не тільки механізм процесуальної процедури розгляду питань зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, а й підстави для розгляду цих питань. Оскільки ці питання є матеріально-правовими, то їх слід розглядати у сукупності з положеннями статті 245 КАС України, яка визначає зміст способів захисту порушеного права в адміністративному судочинстві.
Разом з цим, суд зазначає, що згідно з частиною 5 статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.
Згідно із статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Право на звернення до суду та способи судового захисту визначені у статті 5 КАС України, частиною першою якої визначено, що захист прав, свобод або законних інтересів, серед іншого, можливий шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4).
Відповідно у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення, вчинення чи невчинення тих чи інших дій та перевірити їх відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, як це закріплено у статті 2 та статті 5 КАС України.
Звертаючись до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Національного університету оборони України щодо незвільнення полковника юстиції ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та зобов`язання відповідача вчинити дії щодо такого звільнення, позивач фактично оспорює в суді неприйняття суб`єктом владних повноважень розпорядчого рішення за результатами розгляду рапорту від 25.03.2025 про звільнення за сімейними обставинами (необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю І групи).
Суд зазначає, що протиправною бездіяльністю є зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, що на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта належать до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
При цьому в силу вимог статті 5 КАС України належним способом захисту є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Суд наголошує, що вирішуючи кожний конкретний спір на підставі всіх установлених обставин, суд повинен установити, на захист якого права подано відповідний позов, чи порушене, не визнане або оспорюване таке право відповідачем (відповідачами), а також з`ясувати, чи призведе задоволення заявлених вимог до реального та ефективного поновлення порушеного права, та залежно від з`ясованого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Під ефективним поновленням слід розуміти реальний позитивний вплив судового рішення про задоволення позову на виявлену під час судового розгляду обставину порушення/невизнання/оспорення або запобігання виникненню спору щодо права, на захист якого був поданий позов.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26.07.2022 у справі №826/6664/17.
Водночас відмова в позові з підстав обрання неефективного способу захисту може мати місце тоді, коли в судовому процесі відсутній будь-який сенс у розрізі питання щодо реальної можливості захисту прав позивача в обраний ним спосіб.
Частиною 2 статті 245 КАС України встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Стаття 129-1 Конституції України та стаття 14 КАС України встановлюють, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
За правилами статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до частин 1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
За приписами частин 1-2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Верховний Суд, аналізуючи зазначені норми КАС України, неодноразово наголошував на тому, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами. Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути визначені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.
При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
У цьому зв`язку суд доходить висновку, що оскільки заявлені позовні вимоги у формі визнання протиправною бездіяльності Національного університету оборони України щодо незвільнення та зобов`язання вчинити дії з такого звільнення не призведуть до реального відновлення прав позивача, які наразі перебувають у площині правовідносин з іншим суб`єктом владних повноважень (військовою частиною НОМЕР_1 ), суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відтак, враховуючи припинення стану службових відносин між позивачем та відповідачем шляхом видання наказів від 08.04.2025 №243 та від 15.04.2025 №107 про призначення на посаду у військовій частині НОМЕР_1 та виключення зі списків особового складу відповідача, суд зазначає про відсутність предмета судового захисту в межах обраного позивачем способу саме до цього відповідача. Національний університет оборони України на момент розгляду справи позбавлений правової можливості здійснити звільнення особи, яка не перебуває у його списках. 
Таким чином, у зв`язку зі зміною фактичних обставин та виходом позивача з-під підпорядкування відповідача, обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом зобов`язання саме відповідача вчинити дії зі звільнення з військової служби є неналежним.
Це є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки в даному судовому процесі відсутній сенс у розрізі реальної можливості виконання рішення суду та захисту прав позивача саме в такий спосіб. Вирішення питання про звільнення позивача за наявними сімейними обставинами має здійснюватись компетентною посадовою особою за актуальним місцем проходження ним військової служби.
Позивач, будучи обізнаним про своє призначення на посаду до іншої військової частини та виключення зі списків особового складу відповідача, не скористався своїм процесуальним правом на зміну предмета позову або залучення належного співвідповідача. Розгляд справи проводиться в межах заявлених позовних вимог до обраного позивачем відповідача, правові підстави для задоволення позову до якого на момент винесення рішення відсутні.
Отже, за сукупності наведених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами в контексті необхідності ефективного поновлення порушеного права. 
Водночас відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено законність та обґрунтованість своєї позиції щодо відсутності на момент вирішення справи стану бездіяльності у зв`язку з припиненням службових правовідносин із позивачем на підставі наказів від 08.04.2025 №243 та від 15.04.2025 №107 про призначення на посаду у військовій частині НОМЕР_1 . Вказане свідчить про вичерпання предмета судового захисту в межах обраного позивачем способу саме до цього відповідача та підтверджує неможливість реального виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог та доводів на їх підтвердження, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на момент вирішення спору діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством, та довів відсутність стану протиправної бездіяльності у зв`язку з фактичним розглядом заяви позивача та прийняттям рішення, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у суду відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243 – 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.