Справа № 126/1669/24
Провадження № 22-ц/801/1226/2026
Категорія: 88
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року	Справа № 126/1669/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Стадника І. М., Міхасішина І. В.,
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 12 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Губко В. І. та присяжних – Белінського В. Д., Мягкого Г. Ю., в залі суду в м. Бершадь, Вінницька область, 
у цивільній справі № 126/1669/24 за заявою ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи органу опіки та піклування Бершадської міської ради про визнання фізичної особи недієздатною та встановлення опіки,
встановив:
Короткий зміст вимог 
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатною та призначити його опікуном ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Заява мотивована тим, що заявник ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 808502 ОСОБА_2 встановлено інвалідність І групи «Б» внаслідок загального захворювання безстроково.
Згідно з протоколом лікарсько-консультативної комісії КУ «Бершадський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» № 518 від 09 листопада 2018 року ОСОБА_2 має такі захворювання: хвороба Паркінсона, ішемічна хвороба серця, стабільна стенокардія напруги ФК ІІІ, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, гостре порушення мозкового кровообігу у 2016 році, гіпертензивне серце, серцева недостатність ІІ стадії. З 2007 року вона перебуває на диспансерному обліку у лікаря загальної практики – сімейної медицини Бершадської АЗПСМ.
Вказує, що у зв`язку зі станом здоров`я ОСОБА_2 не здатна повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, самостійно реалізовувати свої особисті немайнові та майнові права, забезпечувати належні побутові умови та лікування, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду.
Заявник зазначає, що з 2016 року проживає разом із матір`ю, здійснює за нею постійний догляд та має намір виконувати обов`язки опікуна, у зв`язку з чим просить визнати ОСОБА_2 недієздатною, встановити над нею опіку та призначити його опікуном.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 12 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , недієздатною та встановлено над нею опіку. 
В іншій частині заявлених вимог відмовлено.
Визначено строк дії рішення в частині визнання ОСОБА_2 , недієздатною два роки, з моменту набрання даним рішенням законної сили. 
До призначення у встановленому законом порядку опікуна над ОСОБА_2 , його обов`язки, відповідно до вимог ст. 65 ЦК України, покладено на орган опіки та піклування Бершадської міської ради.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до статей 60, 63, 67 ЦК України призначення опікуна над недієздатною особою здійснюється судом за поданням органу опіки та піклування з урахуванням родинних зв`язків, особистих стосунків між підопічним та кандидатом в опікуни, а також можливості останнього належно виконувати опікунські обов`язки.
Суд зазначив, що обов`язковою умовою призначення конкретної особи опікуном є належно мотивоване та обґрунтоване подання органу опіки та піклування, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду.
Дослідивши подання органу опіки та піклування Бершадської міської ради, суд дійшов висновку, що воно не містить належного обґрунтування необхідності призначення опікуном саме ОСОБА_1 , не містить мотивів та посилань на докази щодо його переваги перед іншими можливими кандидатами, а також не підтверджує відсутність можливості здійснення опіки іншими близькими родичами недієздатної особи, зокрема її дочкою.
Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження особливої прив`язаності чи довірливих відносин між ОСОБА_2 та заявником, а також інших обставин, які б свідчили, що призначення опікуном саме ОСОБА_1 найбільше відповідатиме інтересам підопічної.
За таких обставин суд визнав подання органу опіки та піклування недостатньо обґрунтованим і таким, що має формальний характер, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 та відмовив у задоволенні заяви. При цьому суд зазначив, що до призначення опікуна функції щодо здійснення опіки покладаються на відповідний орган опіки та піклування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У квітні 2026 року  ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 12 березня 2026 року, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у призначенні  ОСОБА_1 опікуном недієздатної матері  ОСОБА_2 і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким призначити  ОСОБА_1 опікуном над недієздатною  ОСОБА_2 . 

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 13 квітня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Стадник І. М., Міхасішин І. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2026 року після усунення недоліків скаржником відкрито апеляційне провадження у цій справі.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду 02 червня 2026 року о 12:00 год з повідомленням учасників справи. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відмову у призначенні заявника опікуном.
Апелянт зазначає, що суд безпідставно вийшов за межі предмета доказування та фактично створив нову підставу для відмови у задоволенні заяви, пов`язавши питання призначення опікуна з можливим ухиленням від мобілізації. На думку скаржника, положення частини четвертої статті 63 ЦК України прямо передбачають можливість призначення опікуном близького родича, а придатність до військової служби не належить до критеріїв, які підлягають оцінці при вирішенні питання про призначення опікуна. Крім того, він має відстрочку від призову під час мобілізації, що підтверджується військово-обліковими документами.
Також апелянт вважає, що суд безпідставно не врахував подання органу опіки та піклування про доцільність його призначення опікуном. Зазначає, що органом опіки було перевірено його житлово-побутові умови, стан здоров`я, відсутність судимості, встановлено факт здійснення ним догляду за матір`ю та надано позитивний висновок щодо можливості виконання ним обов`язків опікуна.
Крім того, судом належним чином не оцінено наявні у справі докази, зокрема акт про здійснення постійного догляду, документи щодо спільного проживання заявника з матір`ю, медичні документи та висновок судово-психіатричної експертизи, які підтверджують необхідність встановлення опіки та фактичне здійснення заявником догляду за недієздатною особою з 2016 року.
Апелянт також наголошує, що суд помилково послався на наявність інших родичів, які можуть бути призначені опікунами, оскільки сестра заявника подала письмову заяву про відсутність заперечень щодо його призначення опікуном та не претендує на здійснення опіки. При цьому чинне законодавство не покладає на заявника обов`язку доводити неможливість виконання опікунських обов`язків іншими родичами.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представник заявника ОСОБА_1 – адвокат Сальманова-Похила Ф. А. в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та просить її задовольнити.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Янчук В. М. в судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву в якій просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду залишити без змін.
Представник заінтересованої особи Органу опіки та піклування Бершадської міської ради в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
16 червня 2026 року представником скаржника подано клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів на підтвердження факту здійснення ОСОБА_1 постійного догляду за своєю матір`ю ОСОБА_2 .
При цьому апеляційний суд вважає за необхідне вказати, що з огляду на припис частин 1 та 2 статті 294 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний сприяти учасникам справи у здійсненні їх прав, вживати заходи щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, для реалізації чого суд може з власної ініціативи витребувати необхідні докази. 
Отже, враховуючи особливості окремого провадження, а також необхідність всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин справи, апеляційний суд не обмежений виключно доказами, поданими до суду першої інстанції, та має право прийняти й дослідити додаткові докази, якщо вони мають значення для правильного вирішення справи і сприяють належному захисту прав та інтересів особи, щодо якої вирішується питання про встановлення опіки.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Згідно з протоколом лікарсько-консультативної комісії КУ «Бершадський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» № 518 від 09 листопада 2018 року ОСОБА_2 встановлено діагноз: хвороба Паркінсона, ішемічна хвороба серця, стабільна стенокардія напруги ФК ІІІ, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, гостре порушення мозкового кровообігу у 2016 році, гіпертензивне серце, серцева недостатність ІІ стадії. Також установлено, що з 2007 року вона перебуває на диспансерному обліку у лікаря загальної практики сімейної медицини Бершадської АЗПСМ.
Відповідно до висновку КНП «Бершадський ЦПМСД» від 24 травня 2024 року про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 808502 ОСОБА_2 встановлено інвалідність І групи «Б» безстроково внаслідок загального захворювання та визначено потребу у постійному сторонньому догляді.
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 153 від 06 березня 2025 року ОСОБА_2 страждає на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді деменції при інших уточнених захворюваннях (F02.8), не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і потребує встановлення над нею опіки.
Наведене свідчать про наявність у ОСОБА_2 хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок якого вона не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Матеріали справи містять подання органу опіки та піклування Бершадської міської ради Гайсинського району Вінницької області від 17 липня 2025 року № 01-26/1394 про призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 .
Згідно з відомістю Бершадської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 399 від 09 червня 2025 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов, складеного головним спеціалістом відділу соціального захисту та охорони здоров`я населення Коновал О.В., начальником служби у справах дітей Лелюк В. І. та директором Центру соціальних служб Бершадської міської ради Крук Л.М., проведено обстеження умов проживання за вказаною адресою. Установлено, що ОСОБА_2 проживає разом із сином ОСОБА_1 , який фактично здійснює за нею догляд. Санітарно-гігієнічні умови проживання є задовільними, будинок складається з п`яти кімнат та забезпечений усім необхідним для проживання і догляду за хворою особою.
Згідно з протоколом ЛКК КНП «Бершадський ЦПМСД» № 89 від 06 червня 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за станом здоров`я може надавати соціальні послуги.
Відповідно до довідок КНП «Бершадська ОЛІЛ Бершадської міської ради» від 12 січня 2026 року ОСОБА_1 протягом останніх п`яти років за психіатричною та наркологічною допомогою не звертався.
Згідно з витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» станом на 19 січня 2026 року ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.
Відповідно до довідки-характеристики Бершадської міської ради № 744 від 06 червня 2025 року компрометуючі відомості щодо ОСОБА_1 відсутні, інформація про притягнення його до кримінальної чи адміністративної відповідальності до міської ради не надходила.
Згідно з військово-обліковим документом, сформованим через застосунок «Резерв+» 01 березня 2026 року, ОСОБА_1 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до завершення мобілізації.

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише у частині відмови у задоволенні вимог про призначення опікуна, у іншій частині рішення апеляційним судом не переглядається.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, одним із яких може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).
Як вбачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду у цій справі є дослідження законності та підставності вимог про визнання особи недієздатною та призначення їй опікуна.
При цьому, оскільки рішення суду оскаржується тільки заявником та лише в частині відмови суду у задоволенні вимоги заяви про призначення опікуна, колегія суддів, слідуючи принципу диспозитивності не надає правової оцінки оскаржуваному рішенню в іншій частині.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка зводиться до того, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Враховуючи наведене, виключною правовою проблемою у даній справі є питання призначення ОСОБА_1 опікуном над визнаною недієздатною ОСОБА_2 .
Недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння.
Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.
Відповідно до ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 39, частина перша статті 40 ЦК України).
Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша–третя статті 41 ЦК України).
Відповідно до статті 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Згідно з частиною першою статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 ЦПК України).
Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.
У частинах другій-п`ятій статті 63 ЦК України визначено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
Положеннями частини першої статті 67 ЦК України передбачено, що опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряється органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.
Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 (далі - Правила).
При цьому положення статті 63 ЦК України встановлюють пріоритетність призначення опікуном близьких родичів або членів сім`ї підопічного, оскільки саме такі особи зазвичай обізнані з потребами підопічного, перебувають із ним у тривалих особистих відносинах та можуть забезпечити найбільш ефективний захист його прав та інтересів.
Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 посилався на те, що його матір ОСОБА_2 страждає на хронічні захворювання, має інвалідність І групи «Б» безстроково та внаслідок стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. За таких обставин вона потребує постійного стороннього догляду, встановлення над нею опіки та призначення опікуна.
Колегія суддів виходить з того, що опіка та піклування є правовим інститутом, який регулює суспільні відносини, пов`язані з установленням опіки та піклування, здійсненням функцій опіки та піклування чи припиненням опіки та піклування.
Незважаючи на те, що у частині 1 ст. 300 ЦПК України закріплено вимогу про вирішення рішенням суду питання про призначення піклувальника чи опікуна за поданням органу опіки та піклування, тобто така регламентація відносить до сфери судової юрисдикції та повноважень суду призначення піклувальників чи опікунів, колегія суддів констатує, що функції опіки та піклування залишаються за органами опіки та піклування, у тому числі щодо осіб, які обмежені у цивільній дієздатності або визнані недієздатними судом.
Іншими словами, віднесення до компетенції суду встановлення опіки та піклування та призначення опікунів або піклувальників судовим рішенням свідчить про механізм їх практичного вирішення при розгляді справ про обмеження цивільної дієздатності та визнання фізичної особи недієздатною.
Поряд з цим, виходячи з вимог процесуального законодавства, питання про призначення опікуна або піклувальника входить до предмета судового розгляду як похідне від головних юридичних фактів, що становлять предмет доказування по цих справах.
Так, повноваження суду в цьому відношенні пов`язані з розглядом питання про призначення опікуна або піклувальника на підставі тих пропозицій та висновків по справі, які зроблені органом опіки та піклування як органу спеціальної компетенції, на якого за законом покладені функції опіки та піклування.
Виходячи з процесуальних функцій органів опіки та піклування та їх процесуального статусу в цивільному процесі, підстав та процесуальних форм їх участі (ст. 60 ЦПК України), подання про призначення конкретної особи опікуном або піклувальником має міститися в окремому документі або письмовому висновку органу опіки та піклування.
При цьому, подання органу опіки та піклування має оцінюватися судом з точки зору його обґрунтованості і не є обов`язковим для суду.
Таким чином, виходячи з аналізу частини першої статті 60 ЦК України та частини першої статті 300 ЦПК України обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном, подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №736/1508/17 (провадження № 61-39361св18), від 23 листопада 2021 року у справі № 751/9572/19 (провадження № 61-3053св21).
Призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка, такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 08 січня 2024 року (справа № 753/1905/22).
Судом установлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , яка рішенням суду визнана недієздатною.
Згідно протоколу № 518 від 09.11.2018 КУ "Бершадський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" ЛКК Пастушенко Г.М. встановлено діагноз: хвороба Паркінсона, ІХС і стабільна стенокардія напруги ФК ІІІ, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, ГПМК 2016 р., гіпертензивне серце СН ІІ ст. та з 2007 року перебуває на "Д" обліку в лікаря ЗПСМ Бершадської АЗПСМ.
Відповідно до висновку про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, наданого КНП "Бершадський ЦПМСД" від 24.05.2024 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 808502 ОСОБА_2 є інвалідом першої "Б" групи, загального захворювання, безтерміново та потребує стороннього догляду. 
Згідно висновку судово-психіатричного експерта №153 від 06.03.2025 ОСОБА_2 страждає на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді деменції при інших уточнених захворюванням (F02.8). ОСОБА_2 не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує встановлення над нею опіки. 
Вказані обставини свідчать про наявність у ОСОБА_2 хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок якого ОСОБА_2 не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та дають суду підстави для визнання останньої недієздатною.
Також встановлено, що орган опіки та піклування Бершадської міської ради Гайсинського району Вінницької області подав до суду подання від 17 липня 2025 року № 01-26/1394 про призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 .
Колегія суддів звертає увагу, що саме орган опіки та піклування є спеціально уповноваженим органом, на який державою покладено обов`язок щодо перевірки кандидатури майбутнього опікуна, оцінки його особистих якостей, житлово-побутових умов, стану здоров`я та можливості виконання обов`язків опікуна.
Як убачається з матеріалів справи, до внесення відповідного подання органом опіки та піклування було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання заявника та недієздатної особи, отримано відомості про стан здоров`я кандидата в опікуни, відсутність у нього судимості, відсутність перебування на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, а також встановлено факт фактичного здійснення ним догляду за матір`ю.
Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_2 проживає разом із сином ОСОБА_1 , який здійснює за нею постійний догляд. Умови проживання визнані задовільними та такими, що забезпечують належний догляд за особою, яка через стан здоров`я потребує сторонньої допомоги.
Крім того, протоколом лікарсько-консультативної комісії КНП «Бершадський ЦПМСД» № 89 від 06 червня 2025 року підтверджено, що ОСОБА_1 за станом здоров`я може надавати соціальні послуги.
Довідками медичних закладів також підтверджено, що заявник не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога.
Згідно з витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.
Як вже зазначалося, при призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.
Саме на орган опіки та піклування покладається обов`язок знайти особу, яка за своїми якостями (стан здоров`я, родинні зв`язки тощо) найбільш ефективно для особи, визнаної недієздатною, може виконувати обов`язки опікуна.
Недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод (абзац третій підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (постанова Верховного Суду від 08.01.2024 у справі №753/1905/22).
На переконання колегії суддів, матеріали справи свідчать про достатність обставин, врахування яких дає можливість зробити висновок про необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 у частині призначення його опікуном недієздатної ОСОБА_2 , яка є його матір`ю. Матеріалами справи підтверджено, що заявник є рідним сином підопічної, проживає разом із нею, здійснює догляд за нею протягом тривалого часу та фактично забезпечує її повсякденні потреби
Саме ці обставини свідчать про існування між ними сімейних відносин та сталого зв`язку, які законодавець враховує як одну з підстав для переважного призначення особи опікуном.
Крім того, сестра заявника не заперечує проти його призначення опікуном, а матеріали справи не містять відомостей про наявність спору між родичами щодо здійснення опіки над ОСОБА_2 .
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 має повну цивільну дієздатність, належний стан здоров`я, позитивну характеристику, фактично здійснює догляд за підопічною та має реальну можливість виконувати обов`язки опікуна.
При цьому будь-яких доказів існування обставин, передбачених статтею 64 ЦК України, які б виключали можливість призначення ОСОБА_1 опікуном, матеріали справи не містять.
Відмовляючи в задоволення заяви в частині призначення заявника опікуном недієздатної суд першої інстанції виходив з того, що подання органу опіки та піклування Бершадської міської ради про призначення ОСОБА_1 опікуном над недієздатною мамою ОСОБА_2 не містить належної мотивації, а також будь-яких обґрунтувань чи мотивів з посиланням на наявні докази щодо можливості заявника бути опікуном та визначення конкретних обставин, які зумовлюють необхідність такого призначення, а містить лише посилання на можливість заявника бути опікуном. Інших об`єктивних підстав призначення недієздатній ОСОБА_2 опікуна ОСОБА_1 у зазначеному поданні не міститься.
Верховний Суд у постановах від 30.10.2025 у справі № 689/1554/24 та від 19.11.2025 у справі № 587/3140/23 зауважив, що подання органу опіки і піклування має рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.
Враховуючи викладене та необхідність дотримання балансу інтересів заявника, який бажає бути опікуном і конституційного обов`язку щодо захисту держави, колегія суддів вважає, що подання органу опіки і піклування у даному випадку має рекомендаційний характер і не зобов`язує суд прийняти конкретне рішення. 
Верховний Суд у постановах від 30.10.2025 (справа № 689/1554/24) та від 04.07.2018 (справа № 496/4271/16-а) наголосив, що суд, вирішуючи питання про призначення опікуна, не є формально зв`язаним поданням органу опіки та піклування. Суд зобов`язаний самостійно перевірити обґрунтованість подання, його відповідність інтересам недієздатної особи, а також наявність усіх передбачених законом умов для призначення опікуна. Подання органу опіки є лише одним із доказів у справі, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами.
Особливу увагу суд має приділяти перевірці наявності інших членів сім`ї, які можуть бути призначені опікунами і їх можливості здійснювати опіку. Суд повинен оцінити не лише подання органу опіки, а й можливість близьких родичів здійснювати опіку над недієздатним, їхні взаємини з недієздатною особою, здатність забезпечити належний догляд та охорону прав і інтересів підопічного.
У підсумку, колегія суддів констатує, що подання органу опіки і піклування має рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права, не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у осіб, яких рекомендовано призначити опікунами, оскільки правові наслідки для опікунів, підопічного виникають виключно в результаті постановлення рішення судом, який оцінює усіх докази у сукупності.
Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).
При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість, надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов передчасного висновку про безпідставність заяви ОСОБА_1 , в частині призначення його опікуном, застосувавши у цьому випадку надмірний формалізм.
Незважаючи на те, що при призначенні опікуна обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного, колегія суддів все ж звертає увагу на те, що законодавець не зобов`язує призначати безальтернативно опікуна з осіб, які перебувають у найближчих сімейних, родинних відносинах з підопічним, тобто закон не виключає можливість призначення опікуном і інших осіб, які будуть відповідати відповідним вимогам (ст. 63 ЦК України).
Разом з цим, зважаючи на особу недієздатну ОСОБА_2 та встановлений судово-психіатричною експертизою стан останньої, колегія суддів вважає, що опікунство над ОСОБА_2 , яке буде здійснюватися її рідним сином, матиме для неї виключно позитивну емоційну складову, яка випливає з прив`язаності, не створюватиме необхідність перебудови усталених зв`язків та відносин, а відтак виключно позитивно впливатиме на нормальне життєзабезпечення недієздатної.
Крім цього, призначення заявника опікуном не є тим судовим рішенням, яке не матиме певної форми реалізації, тобто на останнього буде покладено відповідні обов`язки, а неналежне виконання таких матиме правові наслідки.
Колегія суддів виходить з того, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.
Поряд з цим, у матеріалах справи відсутні докази про те, що заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідною заявою для уникнення виконання встановлених законом обов`язків, зокрема військової служби, наявності обставин, що унеможливлюють фактичне виконання ним обов`язків опікуна, судом не встановлено.
Більше того, діючим законодавством України не запроваджено особливого порядку для встановлення опіки під час воєнного стану та не встановлено імперативної заборони щодо призначення військовозобов`язаного опікуном над недієздатною фізичною особою.
Близький за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 341/1526/23 (провадження № 61-6358св24).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
В свою чергу, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є особою призовного віку та належить до категорії військовозобов`язаних. Разом з тим згідно з військово-обліковим документом, сформованим через застосунок «Резерв+» 01 березня 2026 року, йому надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до завершення мобілізації (а.с. 121).
При цьому сам по собі факт перебування особи на військовому обліку або належності її до категорії військовозобов`язаних не належить до передбачених законом критеріїв оцінки кандидатури опікуна та не є обставиною, яка виключає можливість призначення особи опікуном недієздатної фізичної особи.
Положення статей 60, 63, 64 Цивільного кодексу України не містять обмежень щодо призначення опікунами осіб чоловічої статі призовного віку або військовозобов`язаних осіб. Натомість визначальними критеріями є наявність повної цивільної дієздатності кандидата, його можливість виконувати обов`язки опікуна та відсутність передбачених законом обставин, що перешкоджають такому призначенню.
Під час розгляду справи не встановлено жодних обставин, які б свідчили про те, що поведінка чи інтереси ОСОБА_1 суперечать інтересам недієздатної ОСОБА_2 або що його звернення до суду зумовлене наміром використати інститут опіки для уникнення виконання конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.
Навпаки, матеріалами справи підтверджено, що заявник є рідним сином підопічної, тривалий час проживає разом із нею, фактично здійснює постійний догляд та забезпечує належні умови для її проживання.
Крім того, під час вивчення питання щодо доцільності призначення ОСОБА_1 опікуном не було встановлено будь-яких обставин, які б перешкоджали такому призначенню.
Колегія суддів також зауважує, що обов`язок оборони незалежності та територіальної цілісності України не є єдиним конституційним обов`язком громадянина України й не має переваг перед іншими конституційними обов`язками. Бажання заявника бути опікуном близькій людині є однією із визначених законом вимог для призначення особи опікуном. Введення військового стану в країні не зупинило дію актів Цивільного законодавства, що визначають порядок призначення опікуна та наразі не містять заборон або обмежень у контексті правовідносин цієї справи на призначення опікуна недієздатній особі, його брата, який є чоловіком призивного віку.
Суд першої інстанції належним чином не дослідив усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної правової оцінки поданим доказам, залишив поза увагою особливості конкретної ситуації та ті обставини, у зв`язку з якими заявник просить призначити його опікуном. Окрім того, судом не враховано характер захворювання недієздатної особи та специфіку її стану здоров`я, що потребує догляду і турботи. За таких умов висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви в частині призначення опікуна є передчасним та помилковим.
За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 відповідає вимогам статей 60, 63, 64 ЦК України та найбільшою мірою забезпечує права й законні інтереси недієздатної особи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови у призначенні ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 не ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення заяви.

Щодо судових витрат
Відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, можливе у справах позовного провадження, але у справах окремого провадження, з урахуванням особливостей розгляду цих справ, судові витрати не відшкодовуються.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах ВС від 30.09.2020 у справі № 263/1265/18 та від 16.11.2022 у справі № 214/4179/21, постанова ОП КЦС від 25.03.2024 у справі № 161/9609/22.
За таких обставин, судові витрати, понесені заявником при подання апеляційної скарги, слід залишити за ОСОБА_1 ..
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , задовольнити. 
Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 12 березня 2026 року скасувати в частині відмови в задоволенні заяви про призначення опікуном ОСОБА_1 , і ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 опікуном недієздатної  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 червня 2026 року.

Головуючий       Ю. Б. Войтко

Судді:        І. М. Стадник 

І. В. Міхасішин