ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2026 Справа № 914/64/26 
За позовом: Першого заступника керівника Золочівської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Буської міської ради, м. Буськ Львівської області,
до відповідача: Фермерського господарства «МП Надія», с. Кізлів Львівської області,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, м. Львів,
про повернення земельної ділянки та скасування речових прав.
Суддя Б. Яворський, 
при секретарі О. Муравець.
Прокурор: Ю. Германович 
Представники сторін:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: О.Пастернак;
від третьої особи: не з`явився.
Відводів складу суду сторонами не заявлялося.
Відповідно до ст.222 ГПК України фіксування судового процесу здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного засобу vkz.court.gov.ua.

СУД ВСТАНОВИВ:
На розгляд Господарського суду Львівської області через систему Електронний суд 31.12.2025 надійшла позовна заява Першого заступника керівника Золочівської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Буської міської ради до Фермерського господарства «МП Надія» про повернення земельної ділянки та скасування речових прав.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 02.01.2026 позовну заяву передано на розгляд судді Б. Яворському.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу, підготовче засідання призначено на 03.02.2026, а також встановлено строк для реалізації сторонами процесуальних прав.
22.01.2026 третя особа подала письмові пояснення.
30.01.2026 відповідач подав заяву про застосування позовної давності та відзив на позовну заяву.
03.02.2026 прокурор подав заперечення за заяву про застосування позовної давності.
04.02.2026 прокурор подав відповідь на відзив.
10.02.2026 відповідач подав заперечення.
02.03.2026 та 20.03.2026 відповідач подав додаткові пояснення у справі.
16.04.2026 міська рада подала письмові пояснення, у яких зазначила, що не має претензій щодо користування спірною земельною ділянкою та просить розглядати справу за її відсутності.
Рух справі відображено у відповідних ухвалах суду та протоколах судових засідань.
Прокурор у судовому засіданні 22.06.2026 підтримала позовні вимоги, просила їх задоволити. 
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні. 
Аргументи прокурора.
22.09.2015 Винічик О.А. надано земельну ділянку в оренду терміном на 49 років для ведення фермерського господарства на території Кізлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Буського району площею 42,4742 га (кадастровий номер 4620682300:07:000:0166). У подальшому термін оренди 49 років змінено на 20 років. 20.05.2016 між ГУ Держгеокадастру у Львівській області (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі. 24.05.2019 внесено зміни до договору оренди земельної ділянки, зокрема, в преамбулі договору змінено орендаря з « ОСОБА_1 » на «Фермерське господарство «МП Надія». Вважає, що передача земельної ділянки відбулася з порушенням норм земельного законодавства, а саме поза процедурою земельних торгів. Наголошує, що громадянин право на отримання земельної ділянки державної власності може використати один раз, а додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах. Для створення та ведення фермерського господарства на підставі наказів ГУ Держземагенства у Львівській області та ГУ Держгеокадастру у Львівській області Винічик О.А. вже виділялись земельні ділянки за рахунок земель державної власності, що підтверджується інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Так, до надання ГУ Держгеокадастром у Львівській області в оренду Винічик О.А. спірної земельної ділянки (22.09.2015), останній вже було надано в оренду для ведення фермерського господарства 3 земельні ділянки державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 73,1031 га, а після отримання Винічик О.А. в оренду спірної земельної ділянки площею 42,4742 га, ГУ Держгеокадастру у Львівській області надано Винічик О.А. в оренду для ведення фермерського господарства ще й земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення площею 29,8309 га з кадастровим номером 4620682800:01:000:0076. Тобто, поза передбаченою законом обов`язковою процедурою – без проведення земельних торгів, Винічик О.А. отримано в оренду 4 земельні ділянки на територіях колишніх Кізлівської та Куткірської сільських рад (за межами населених пунктів) колишнього Буського району Львівської області для ведення фермерського господарства загальною площею 112,2523 га. На думку прокурора, за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, якщо одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Позов прокурора про повернення земельних ділянок у даному випадку є таким, що спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто негаторним. Запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речового права оренди, який фактично є нікчемним, щодо спірної земельної ділянки є перешкодою територіальній громаді для реалізації речових прав на цей об`єкт. Буською міською радою зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку площею 42,4742 га з кадастровим номером 4620682300:07:000:0166, тому позовна заява про повернення земельної ділянки є такою, що спрямована на усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном.
Аргументи відповідача.
Вважає, що прокурором не доведено підстави для представництва в суді згідно ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 ГПК України. При вирішенні питання щодо вимог про законність відповідного органу щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства та дійсність договорів, укладених на підставі таких рішень, застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціальний щодо статті 123 ЗК України. Розглядаючи заяву громадянина по суті, відповідний орган повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки відповідний орган повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Обставини отримання заявницею земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше не є очевидними і встановити їх можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Таким чином, договір оренди землі від 20.05.2016 із подальшими додатковими угодами є оспорюваними правочинами. 25.06.2015 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 42,4742 га в оренду для ведення фермерського господарства, 22.09.2015 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства та надано ОСОБА_1 земельну ділянку в оренду терміном на 49 років для ведення фермерського господарства, а 20.05.2016 укладено договір оренди, тому строки звернення з позовом до суду пропущені, адже з моменту виникнення спірних правовідносин минуло фактично 10 років. Прокурор не був позбавлений можливості своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень необхідну для подання позову інформацію. 
Аргументи третьої особи. У письмових поясненнях третя особа чітко свою позицію щодо спору не висловила, обмежевшись цитуванням положень законодавства та зазначенням обставин справи.
У судовому засіданні 22.06.2026 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Наказом ГУ Держгеокадастру у Львівській області №13-6437/28-15-СГ від 25.06.2015 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 42,4742 га, розташованої на території Кізлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Буського району, в оренду для ведення фермерського господарства.
22.09.2015 ГУ Держгеокадастру у Львівській області видано наказ № 9010/28-15 «Про затвердження документації із землеустрою та надання в оренду земельної ділянки», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Кізлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Буського району площею 42,4742 га для ведення фермерського господарства, та надано ОСОБА_1 земельну ділянку в оренду терміном на 49 років для ведення фермерського господарства, на території Кізлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Буського району площею 42,4742 га (кадастровий номер 4620682300:07:000:0166).
Наказом ГУ Держгеокадастру у Львівській області № 4151/16-16 від 10.05.2016 внесено зміни до наказів ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 18.08.2015 № 8168/28-15, від 22.09.2015 № 9010/28-15, від 06.11.2015 № 10650/28-15 «Про затвердження документації із землеустрою та надання в оренду земельної ділянки» зміни, а саме: в пункті 2 тексту «…терміном на 49 років…» змінено на текст «…терміном на 20 років…» та в пункті 3 тексту «…в розмірі 3%...» змінено на текст «…в розмірі 4%...».
20.05.2016 між ГУ Держгеокадастру у Львівській області (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі. Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Кізлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Буського району Львівської області. Згідно із п. 2.1 договору, в оренду передається земельна ділянка із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства загальною площею 42,4742 га, у тому числі 42,4742 га рілля. Кадастровий номер земельної ділянки 4620682300:07:000:0166 (п. 2.2. договору). Строк дії договору 20 років (п. 3.1 договору). 
20.05.2016 сторони підписали акт прийому-передачі земельної ділянки в оренду. 
Право оренди земельної ділянки площею 42,4742 га з кадастровим номером 4620682300:07:000:0166 для ведення фермерського господарства зареєстровано 30.05.2016 за ОСОБА_1 , номер запису про інше речове право 14805131.
ГУ Держгеокадастру у Львівській області 24.05.2019 видано наказ № 13-3416/16-19-СГ «Про внесення змін до договору оренди землі», пунктом 1 якого внесено зміни до договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності від 20.05.2016, укладеного між ГУ Держгеокадастру у Львівській області та ОСОБА_1 , змінено орендаря з « ОСОБА_1 » на «Фермерське господарство «МП Надія».
Прокурор зазначає і у матеріалах справи містяться відповідні докази, що для створення та ведення фермерського господарства на підставі наказів ГУ Держземагенства у Львівській області та ГУ Держгеокадастру у Львівській області Винічик О.А. до моменту надання спірної ділянки вже виділялись земельні ділянки за рахунок земель державної власності: 1) земельна ділянка площею 33,1559 га з кадастровим номером 4620682300:08:000:0007 (наказ ГУ Держземагенства у Львівській області «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» № 13-3368/16-14-СГ від 17.10.2014); 2) земельна ділянка площею 17,1317 га з кадастровим номером 4620682300:08:000:0005 (наказ ГУ Держземагенства у Львівській області «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» № 13-3369/16-14-СГ від 17.10.2014); 3) земельна ділянка площею 22,8155 га з кадастровим номером 4620682300:11:000:0056 (наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області № 8168/28-15 від 18.08.2015). 
Після отримання спірної ділянки ГУ Держгеокадастру у Львівській області ще надало ОСОБА_1 в оренду для ведення фермерського господарства земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення площею 29,8309 га з кадастровим номером 4620682800:01:000:0076 (наказ ГУ Держгеокадастру у Львівській області№ 10650/28-15 від 06.11.2015).
03.06.2016 Вінічик О.А. зареєструвала Фермерське господарство «Біоконцепт-Гарденія» (код ЄДРПОУ 40537462), а 30.09.2016 зареєстровала ФГ«МП Надія» (код ЄДРПОУ 408668447).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №453556022 від 25.11.2025 за Буською міською радою Золочівського району Львівської області 29.10.2025 зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку площею 42,4742 га з кадастровим номером №4620682300:07:000:0166.
ОЦІНКА СУДУ.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.14 ГПК України).
Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Стаття 79 ГПК України передбачає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом кожній стороні була надана розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Щодо звернення з позовом до суду прокурором.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з абзацами 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до абзаців 1 - 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Одночасно згідно з положеннями частин 3-5 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Таким чином, зі змісту вищезазначених законодавчих положень вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Верховний Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).
Таким чином, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
З метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у вказаних правовідносинах, Золочівською окружною прокуратурою Львівської області у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» направлено до Буської міської ради запит № 4.54/05-39-5112ВИХ-25 від 14.11.2025, у якому звернуто увагу на факти порушення, допущені ГУ Держземагенства у Львівській області та ГУ Держгеокадастру у Львівській області при наданні Винічик О.А. в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, у тому числі земельної ділянки площею 42,4742 га з кадастровим номером 4620682300:07:000:0166.
21.11.2025 Буська міська рада повідомила прокуратуру, що міській раді стало відомо про передачу земельних ділянок, у тому числі земельної ділянки площею 42,4742 га з кадастровим номером 4620682300:07:000:0166, Винічик О.А. в оренду без проведення земельних торгів із запиту Золочівської окружної прокуратури Львівської області №14.54/05-39-3221ВИХ-25 від 11.07.2025. До суду з позовними заявами про зобов`язання ОСОБА_1 та ФГ «МП Надія» повернути земельні ділянки, у тому числі земельну ділянку площею 42,4742 га з кадастровим номером №4620682300:07:000:0166 та усунути перешкоди у користуванні шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди міська рада не зверталась, оскільки відсутні призначення для сплати судового збору.
17.02.2026 прокуратурою скеровано лист № 14.59/05-23-831ВИХ-26 до міської ради, в якому повідомлено уповноважений орган про порушення вимог чинного законодавства та роз`яснено підстави, які надають прокурору право на звернення до суду в інтересах уповноваженого органу, а також висловлено прохання повідомити прокуратуру про те, чи вживатимуться радою заходи до захисту інтересів держави.
У відповідь рада листом № 557/02-33 від 27.02.2026 надіслала інформацію та просила прокуратуру вжити заходів щодо розірвання договору оренди землі та повернення зазначеної земельної ділянки громаді.
Отже, у даному випадку відповідний орган не звернувся до суду за захистом інтересів держави, тому це зробив прокурор, дотримавшись порядку, передбаченого Закону України «Про прокуратуру». 
Прокуратура листом № 14.59/05-23-1260вих-26 від 11.03.2026 повідомляла міську раду про прийняття рішення стосовно представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду позову.
Таким чином, прокурором дотримані процедури, передбачені законодавством України для звернення до суду в інтересах держави. 
Щодо земельної ділянки. 
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. 
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим ЗК України або за результатами аукціону (ч.1 ст. 116 ЗК України). 
Стаття 124 ЗК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, визначала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Стаття 123 ЗК України визначає загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться та встановлює вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Крім того встановлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.
Частина 3 статті 134 ЗК України передбачає, що земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених ст.34 (для сінокосіння і випасання худоби), ст.36 (для городництва) та ст.121 (для ведення фермерського господарства; для ведення особистого селянського господарства, для ведення садівництва; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); для індивідуального дачного будівництва; для будівництва індивідуальних гаражів) цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу.
Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону (ст.5 ЗУ «Про фермерське господарство»).
Право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство (ст.5 ЗУ «Про фермерське господарство»).
Згідно ст.8 ЗУ «Про фермерське господарство» після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.
Велика Палата ВС у постанові від 11.02.2020 по справі № 922/614/19 звертає увагу, що можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. 
Закон України «Про фермерське господарство» визначає, що після укладення договору користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, на конкурентних засадах через участь у торгах, а не як фізична особа - громадянин України із метою створення фермерського господарства.
Зі змісту статей 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 116, 121, 123, 134 ЗК України випливає, що право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз, а додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати уже на конкурентних засадах через участь у торгах (постанови ВП ВС від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, ВС від 13.06.2023 у справі № 908/1445/20, від 07.06.2023 у справі № 922/3737/19, від 14.03.2023 у справі № 922/1974/19, від 07.03.2023 у справі № 922/3108/19).
Матеріалами справи підтверджується, що на час отримання спірної земельної ділянки, ОСОБА_1 вже реалізувала своє право на безоплатне отримання земельної ділянки (поза конкурсом) для ведення фермерського господарства. Більше того, до цього вона тричі отримувала в оренду земельні ділянки: 1) земельну ділянку площею 33,1559 га з кадастровим номером 4620682300:08:000:0007; 2) земельну ділянку площею 17,1317 га з кадастровим номером 4620682300:08:000:0005; 3) земельну ділянку площею 22,8155 га з кадастровим номером 4620682300:11:000:0056. Крім того, після передачі їй спірної ділянки, вона отримала ще одну ділянку в оренду для ведення фермерського господарства.
Суд погоджується з прокурором, що за таких обставин спірна земельна ділянка могла бути отримана уже виключно створеними фермерським господарством, а не ОСОБА_1 , оскільки, як уже відзначалося, право на безоплатне отримання земельної ділянки одного виду громадянин може використати один раз. Тому має місце зловживання ОСОБА_1 пільговими умовами отримання спірної земельної ділянки, а ГУ Держгеокадастру у Львівській області повинно було не допустити надання їй земельної ділянки площею 42,4742 га з кадастровим номером 4620682300:07:000:0166 на пільговій (позаконкурентій) основі.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
У постанові Верховного Суду від 09.08.2023 у справі №922/1832/19 зазначається, що якщо існує зловживання громадянином такими пільговими умовами, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування повинен не допустити надання йому земельної ділянки на пільговій (поза конкурентній) основі, однак якщо і орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування не перешкоджає такому зловживанню, то ці особи (громадянин та відповідний орган) створюють незаконні передумови для отримання громадянином земельної ділянки на пільговій (поза конкурентній) основі, а правочин, укладений за наслідками таких діянь, спрямований на отримання земельної ділянки без дотримання конкурентних засад і на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної чи комунальної власності, є нікчемним відповідно до ч.1 і 2 статті 228 ЦК України.
З огляду на викладене, заперечення відповідача, що хоча ОСОБА_2 і подавала декілька заяв, рішення про надання в оренду надавав відповідний орган, а тому у її діях порушень немає, не заслуговують на увагу.
У постанові від 29.09.2020 по справі № 688/2908/16-ц Велика Палата ВС зазначає, що оскільки договір оренди землі укладений без дотримання конкурентних засад, спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної власності, то він відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України є нікчемним. При цьому, якщо правочин є нікчемним, то позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача (близькі за змістом висновки викладені в постановах ВП ВС від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц та від 04.06.2019 у справі №916/3156/17). 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.10.2022 у справі №922/1830/19 вказала: «Обмежившись посиланням на відсутність прямої заборони на отримання громадянином земельної ділянки для ведення фермерського господарства повторно, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що землі фермерського господарства мають особливий статус і надаються громадянам на пільговій (позаконкурентній) основі з певною метою, а тому в кожному конкретному випадку орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника з метою недопущення зловживанням громадянином такими пільговими умовами».
Враховуючи наведене вище, договір оренди землі від 20.05.2016 є нікчемним і він не породжує правових наслідків, крім пов`язаних з їх нікчемністю, тому земельна ділянка використовувалася незаконно. Відтак власник має право вимагати повернення цієї земельної ділянки. 
Верховний Суд звертає увагу згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Суд незалежно від наявності посилання сторін вирішує, які норми права повинні застосовуватися для вирішення спору, при цьому сторони не зобов`язані доказувати в суді наявність та необхідність застосування певної норми до спірних правовідносин (постанови від 04.09.2019 у справі №265/6582/16-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 15.06.2021 у справі №904/5726/19, від 18.01.2023 у справі №488/2807/17). 
З`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує при прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (п.7.43 постанови ВП ВС від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15). На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом при прийнятті рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (п. 86 постанови ВС від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).
Верховний Суд відзначає, що у разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а з вимогою про застосування наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, із вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи таку вимогу його нікчемністю (постанова ВП ВС від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
Враховуючи наведене, заявлена прокурором позовна вимога про повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді в особі міської ради є не негаторним позовом, як помилково зазначає прокурор, а вимогою про застосування наслідків виконання нікчемного правочину, яка застосовується у зобовязально-правових відносинах, що у даному випадку буде належним і ефективним способом захисту прав місцевої територіальної громади.
При цьому суд враховує позицію ВС, висловлену у постанові від 26.11.2025 по справі №910/14264/24, про те, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства (стаття 2 ГПК України). Суд у кожному окремому конкретному випадку має встановити, якого результату прагне досягнути позивач за наслідком розгляду справи, тобто надати належну інтерпретацію змісту його заявлених вимог.
Оскільки укладений між ГУ Держгеокадастру у Львівській області та ОСОБА_1 договір оренди землі є нікчемним і ділянка підлягає поверненню, прокурор просить скасувати державну реєстрацію права оренди на спірну земельну ділянку за ФГ «МП Надія». З даного приводу суд відзначає наступне.
У відповідності до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. 
За змістом ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 даного Закону державний реєстр речових прав на нерухоме майно – це єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. 
Суд погоджується з прокурором, що запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речового права оренди спірної земельної ділянки за договором, який є нікчемним, створює перешкоди Буській територіальній громаді в особі Буської міської ради для реалізації речових прав на цей об`єкт та обмежує її можливості як власника.
Частина 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
Таким чином судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, про скасування державної реєстрації прав є належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи. При цьому, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації.
Тому у даному випадку належним способом поновлення порушених прав буде скасування судом державної реєстрації права оренди за фермерським господарством та повернення земельної ділянки територіальній громаді в особі міської ради, адже саме це призведе до повного відновлення порушених прав громади.
Щодо позовної давності. 
Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності та зазначає, що прокурором пропущений такий строк. Прокурор заперечив щодо такої заяви, відзначивши, що відповідний строк не пропущено, адже вимога повернути земельну ділянку є негаторною, а тому може бути заявлена протягом усього часу порушення. 
У судовому засіданні прокурор зазначила, що міська рада могла довідатися про порушення свого права тільки тоді, коли ділянка їй була передана і відповідне право було зареєстровано за територіальною громадою. Тому позовна давність не минула. Також прокурор просила, якщо суд встановить, що позовна заява подана з пропуском відповідного строку, вважати поважними причини пропущення такого строку. 
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 ЦК України). 
Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тобто, неподання позову впродовж встановлених законом строків призводить до втрати права на позов в розумінні можливості судовим порядком здійснити належне особі цивільне право, позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Однак, якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК Україн).
Оскільки у даному випадку мова йде про зобовязально-правові способи захисту порушеного права, то строк позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 відзначає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Буська міська рада повідомляла прокуратуру, що їй стало відомо про передачу спірної земельної ділянки ОСОБА_1 в оренду без проведення земельних торгів із запиту Золочівської окружної прокуратури Львівської області №14.54/05-39-3221ВИХ-25 від 11.07.2025. 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.11.2025 (номер інформаційної довідки 453556022) право власності на земельну ділянку кадастровий номер 4620682300:07:000:0166, площею 42,4742 га, зареєстровано за Буською міською радою 29.10.2025 на підставі таких документів: «рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом, Наказ про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну, серія та номер: 50-ОТГ, виданий 15.12.2020, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Львівській області; рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 67, виданий 18.02.2021, видавник: Буська міська рада; акт приймання-передачі або інший документ, що підтверджує факт передачі майна, серія та номер: б/н, виданий 15.12.2020».
В даній Інформації з Держреєстру також зазначено, що 29.10.2025 зареєстровано перехід права власності від ГУ Держгеокадастру у Львівській області до Буської міської ради та змінено орендодавця – видалено ГУ Держгеокадастру у Львівській області та додано Буську міську раду.
З наведеного випливає, що про передану в оренду спірну земельну ділянку міській раді могло стати відомо при підписанні акту приймання-передачі 15.12.2020. 
Зважаючи на те, що позивач не приймав рішення про надання спірної земельної ділянки в оренду та не підписував договір оренди землі, а міг дізнатися про перебування спірної ділянки в оренді лише 15.12.2020 (докази протилежного у справі відсутні), враховуючи п.12,19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України щодо продовження строків позовної давності на час карантину та воєнного стану, суд вважає, що строк позовної давності не пропущено. 
Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.
СУДОВІ ВИТРАТИ.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Прокурором сплачено судовий збір в розмірі 4844,80 грн. Оскільки позовні вимоги є правомірними, судовий збір покладається на відповідача. 
Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 42, 73-80, 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити повністю.
2. Зобов`язати Фермерське господарство «МП Надія» (код ЄДРПОУ 40866847, вул. Київська, 31 В, с. Кізлів, Золочівський район, Львівська область, 80543) повернути Буській територіальній громаді Золочівського району Львівської області в особі Буської міської ради Золочівського району Львівської області (код ЄДРПОУ 26307575, пл. 900-річчя Буська, 1, м. Буськ, Золочівський район, Львівська область, 80500) земельну ділянку площею 42,4742 га з кадастровим номером 4620682300:07:000:0166, яка знаходиться на території Буської міської ради Золочівського району Львівської області, за межами населених пунктів.
3. Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку площею 42,4742 га з кадастровим номером 4620682300:07:000:0166 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 938698246206) за Фермерським господарством «МП Надія» (код ЄДРПОУ 40866847, вул. Київська, 31 В, с. Кізлів, Золочівський район, Львівська область, 80543) (номер запису про інше речове право 14805131 від 30.05.2016).
4. Стягнути з Фермерського господарства «МП Надія» (код ЄДРПОУ 40866847, вул. Київська, 31 В, с. Кізлів, Золочівський район, Львівська область, 80543) на користь Львівської обласної прокуратури (отримувач: Львівська обласна прокуратура, код ЄДРПОУ 02910031, UA138201720343140001000000774 у ДКСУ у м. Києві (проспект Шевченка, 17/19, м. Львів, 79005)) судовий збір у розмірі 4844,80 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.
Повний текст рішення складено 29.06.2026.

Суддя Яворський Б.І.