КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 травня 2026 року м. Київ №320/7477/24
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Міністерство оборони України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення за період необґрунтованого призупинення військової служби з 31.08.2022 по 05.05.2023;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період необґрунтованого призупинення військової служби з 31.08.2022 року по 05.05.2023 року недоотримане грошове забезпечення, з урахуванням індексації відповідно до вимог «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 за №1078, з урахуванням основних видів грошового забезпечення:
а) посадового окладу;
б) окладу за військовим званням;
в) надбавки за вислугу років із зарахуванням періоду необґрунтованого призупинення військової служби з 31.08.2022 по 05.05.2023;
г) додаткових видів грошового забезпечення: підвищення посадового окладу; надбавок та доплат, в тому числі з надбавкою за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років із зарахуванням періоду необґрунтованого призупинення моєї військової служби з 31.08.2022 по 05.05.2023; додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою КМУ за №168 від 28.02.2022; щомісячної премії, передбаченої наказом МО України №260 від 07.06.2018 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України»; додаткової винагороди на період дії воєнного стану; допомоги на лікування, у зв`язку із перебуванням на лікуванні у період необґрунтованого призупинення військової служби; компенсації за недоотримані продовольче, речове та інші види забезпечення за період необґрунтованого призупинення військової служби з 31.08.2022 року по 05.05.2023 року; щорічної допомоги на оздоровлення за 2022 рік;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 все грошове забезпечення за серпень 2022 року виходячи з фінансових атестатів та неповною виплатою грошового забезпечення та премії;
- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 200 000, 00 грн. (двісті тисяч гривень) 00 копійок.
Позивач зазначає, що після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_2 на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 14.06.2022 №148. Позивач вказує, що під час проходження військової служби отримав травму руки після втрати свідомості, у зв`язку з чим проходив тривале стаціонарне лікування та оперативні втручання. Позивач стверджує, що після лікування командування військової частини не надало йому можливості реалізувати право на відпустку за станом здоров`я, незважаючи на наявність довідки ВЛК від 05.08.2022, у зв`язку з чим він був вимушений самостійно проходити подальше лікування. Позивач зазначає, що 31.08.2022 відносно нього було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у зв`язку з чим його військову службу було призупинено. Разом з тим, позивач наголошує, що постановою слідчого Третього слідчого відділу Територіального управління ДБР у місті Києві від 20.01.2023 кримінальне провадження №62022100130000571 закрито у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення. Позивач вважає, що після закриття кримінального провадження відповідач був зобов`язаний продовжити військову службу, поновити його соціальні гарантії та виплатити недоотримане грошове, продовольче, речове та інші види забезпечення за період призупинення військової служби, однак цього зроблено не було. Позивач також зазначає, що відповідачем не здійснено належного перерахунку та виплати грошового забезпечення за серпень 2022 року, а також не виплачено премії та інші належні виплати. Крім того, позивач просить стягнути моральну шкоду у розмірі 200000 грн, посилаючись на тривале порушення його прав, неналежне ставлення з боку командування та погіршення стану здоров`я.
Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.
Відповідач у відзиві зазначає, що призупинення військової служби позивача відбулося на підставі частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з внесенням відомостей до ЄРДР щодо самовільного залишення військової частини. Відповідач вказує, що на період призупинення військової служби виплата грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення військовослужбовцю припиняється відповідно до вимог законодавства. Відповідач також посилається на те, що військовослужбовці, військову службу яких призупинено, вважаються такими, що не виконують обов`язків військової служби, а час призупинення не зараховується до вислуги років та не дає права на соціальні гарантії. Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, оскільки спір стосується проходження публічної служби. Також відповідач заперечує проти стягнення моральної шкоди, вказуючи на відсутність доказів заподіяння позивачу моральних страждань саме діями відповідача. 
Міністерство оборони України у письмових поясненнях зазначило, що не є належною третьою особою у даній справі, оскільки питання нарахування та виплати грошового забезпечення вирішуються безпосередньо командиром військової частини, а не Міністерством оборони України. Третя особа вказала, що ані військова частина НОМЕР_2 , ані ІНФОРМАЦІЯ_4 не входять до апарату Міністерства оборони України та не перебувають у його безпосередньому підпорядкуванні. Крім того, Міністерство оборони України звернуло увагу суду на можливий пропуск позивачем строку звернення до суду та просило перевірити підстави звільнення позивача від сплати судового збору.
Позивач у додаткових поясненнях зазначив, що після закриття кримінального провадження військова частина була зобов`язана поновити його військову службу та забезпечити виплату всіх належних видів забезпечення за період незаконного призупинення служби. Позивач також послався на відповіді ІНФОРМАЦІЯ_5 , якими підтверджено неналежне виконання службових обов`язків посадовими особами військової частини НОМЕР_2 та факт порушення його прав. Крім того, позивач наголосив, що неодноразово подавав документи для проведення виплат, однак відповідач безпідставно не здійснив відповідних нарахувань.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
ОСОБА_1 після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_2 на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 14.06.2022 №148. 
Судом встановлено, що ще до проходження військової служби позивач мав проблеми зі станом здоров`я, зокрема серцево-судинні захворювання, однак був визнаний придатним до військової служби. 
04.07.2022 позивача було направлено до Університетської клініки НМУ ім. О.О. Богомольця, де він перебував на стаціонарному лікуванні у період з 04.07.2022 по 18.07.2022 та переніс оперативне втручання у зв`язку з викривленням носової перегородки та медикаментозним ринітом. 
19.07.2022 позивач втратив свідомість та отримав травму лівого передпліччя, після чого був госпіталізований до військового шпиталю військової частини НОМЕР_3 у АДРЕСА_1 . 
Під час лікування позивачу проведено оперативне втручання, а довідкою ВЛК від 05.08.2022 встановлено діагноз, пов`язаний із переломом кісток передпліччя та посттравматичною невропатією ліктьового нерву. Вказаною довідкою позивачу рекомендовано відпустку за станом здоров`я строком на 30 календарних днів. 
Після виписки позивач подав рапорт про надання відпустки за станом здоров`я, однак, зі слів позивача, фактично можливості залишити військову частину йому надано не було. 
У період з 07.08.2022 по 16.08.2022 позивач проходив лікування у КНП Миронівської міської ради «Миронівська опорна багатопрофільна лікарня» у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та підвищенням артеріального тиску. 
17.08.2022 позивачу було рекомендовано проведення нейрохірургічного лікування, а у період з 02.09.2022 по 06.10.2022 він проходив лікування у Державній установі «Інститут нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова НАМН України», де йому проведено оперативне втручання. 
31.08.2022 Третім слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №62022100130000571 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у зв`язку із самовільним залишенням військової частини позивачем. 
У зв`язку із внесенням відомостей до ЄРДР військову службу позивача було призупинено з 31.08.2022, а виплату грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення припинено. 
Постановою слідчого Третього слідчого відділу Територіального управління ДБР у місті Києві Данилюка А.В. від 20.01.2023 кримінальне провадження №62022100130000571 закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення. 
Судом встановлено, що відповідно до відповіді ІНФОРМАЦІЯ_5 від 03.04.2023 №825/2809 факт неналежного виконання службових обов`язків посадовими особами військової частини НОМЕР_2 знайшов своє підтвердження. Зокрема встановлено, що постанова про закриття кримінального провадження була отримана військовою частиною, однак належних заходів щодо поновлення позивача на військовій службі своєчасно вжито не було. 
Наказом №270 позивача було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 з 05.05.2023. 
У зв`язку з розформуванням військової частини НОМЕР_2 її правонаступником визначено ІНФОРМАЦІЯ_2 , до розпорядження якого позивача зараховано з 06.05.2023. 
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 26.05.2023 №157 позивача призначено на посаду стрільця відділення охорони ІНФОРМАЦІЯ_7 , а 27.05.2023 він вибув до нового місця служби. 
Разом з тим, позивач вважає, що за період з 31.08.2022 по 05.05.2023 йому безпідставно не виплачено належне грошове забезпечення та інші види забезпечення, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. 
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відтак суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації на всій території України введено воєнний стан.
Пунктом 22 статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються засади цивільно-правової відповідальності, а також визначаються діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину або місце служби, дезертирували із Збройних Сил України чи інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не передбачено законом.
Наведеною нормою також визначено, що початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви чи повідомлення командира військової частини про вчинення кримінального правопорушення.
При цьому військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються із займаних посад та вважаються такими, що не виконують обов`язків військової служби. На період призупинення військової служби дія контракту, а також виплата грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення підлягають призупиненню. Також на таких осіб не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Разом із тим, наведеною нормою передбачено, що у разі ухвалення щодо військовослужбовця виправдувального вироку суду, який набрав законної сили, або закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту підлягають продовженню.
У такому випадку строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років, призначення пенсії та присвоєння чергового військового звання, а також поновлюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Крім того, законом прямо передбачено, що за весь час необґрунтованого призупинення військової служби військовослужбовцю підлягає виплаті недоотримане грошове забезпечення, а також здійснюються недоотримані продовольче, речове та інші види забезпечення.
Судом встановлено, що правове регулювання порядку проходження військової служби, підстав її призупинення, а також поновлення соціальних гарантій та грошового забезпечення військовослужбовців визначається, зокрема, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, а також Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260.
Так, відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон.
Наведеною нормою передбачено, що початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви чи повідомлення командира військової частини про вчинення кримінального правопорушення.
При цьому законодавцем прямо визначено, що військовослужбовці, військову службу яких призупинено, вважаються такими, що не виконують обов`язків військової служби, звільняються із займаних посад, а дія контракту про проходження військової служби та виплата грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення таким особам призупиняються.
Крім того, на період призупинення військової служби на таких осіб не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців, а час призупинення служби не зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років, призначення пенсії та присвоєння чергового військового звання.
Разом із тим, суд зазначає, що законодавством передбачено виключення із вказаного правила.
Так, відповідно до пункту 144-6 Розділу IV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, для військовослужбовців, стосовно яких судом ухвалено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких кримінальне провадження закрито з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. 
У такому випадку строк призупинення військової служби підлягає зарахуванню до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років та призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання. Одночасно поновлюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. 
Більше того, вказаними положеннями прямо визначено, що за весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове забезпечення, а також здійснюються недоотримані продовольче, речове та інші види забезпечення. Продовження військової служби та дії контракту у такому випадку оформлюється відповідним наказом командира військової частини. 
Також суд враховує, що відповідно до статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців як вид доходу, що не має разового характеру. 
Поряд із цим, згідно з пунктом 15 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260, військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення здійснюється на підставі наказу командира військової частини.
Під час розгляду справи судом встановлено, що 31.08.2022 Третім слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №62022100130000571 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України, а саме щодо самовільного залишення військової частини або місця служби в умовах воєнного стану.
На підставі внесення відповідних відомостей до ЄРДР військовою частиною було призупинено військову службу позивача, а також припинено виплату грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення.
Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, у межах досудового розслідування органом досудового розслідування було перевірено обставини відсутності позивача у військовій частині, а також зібрано відомості щодо фактичного стану його здоров`я, проходження лікування та причин неприбуття до місця несення служби.
Постановою слідчого Третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Києві від 20.01.2023 кримінальне провадження №62022100130000571 закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю у діях позивача складу кримінального правопорушення. 
Із змісту зазначеної постанови вбачається, що органом досудового розслідування не встановлено умислу позивача на ухилення від проходження військової служби чи самовільне залишення військової частини без поважних причин.
Навпаки, матеріалами справи підтверджується, що у спірний період позивач фактично перебував на лікуванні у медичних закладах у зв`язку зі значним погіршенням стану здоров`я та наслідками отриманої травми.
Так, судом встановлено, що після втрати свідомості 19.07.2022 позивач отримав травму лівого передпліччя, у зв`язку з чим проходив стаціонарне лікування у військовому шпиталі військової частини НОМЕР_3 у АДРЕСА_1 .
Під час проходження лікування позивачу було проведено оперативне втручання та за результатами військово-лікарської комісії встановлено діагноз, пов`язаний із переломом кісток передпліччя та посттравматичною невропатією ліктьового нерву.
Довідкою військово-лікарської комісії від 05.08.2022 позивачу рекомендовано відпустку за станом здоров`я строком на 30 календарних днів.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що у період з 07.08.2022 по 16.08.2022 позивач перебував на лікуванні у КНП Миронівської міської ради «Миронівська опорна багатопрофільна лікарня» у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, підвищенням артеріального тиску та необхідністю подальшого медичного нагляду.
Також судом установлено, що у подальшому позивачу було рекомендовано нейрохірургічне лікування, у зв`язку з чим у період з 02.09.2022 по 06.10.2022 він проходив лікування у Державній установі «Інститут нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова НАМН України», де йому проведено оперативне втручання.
Отже, дослідженими судом доказами підтверджується, що у період, коли щодо позивача було внесено відомості до ЄРДР та призупинено військову службу, останній фактично перебував на лікуванні, проходив оперативні втручання та потребував тривалого медичного відновлення.
Суд звертає увагу, що закриття кримінального провадження саме з підстав відсутності складу кримінального правопорушення свідчить про необґрунтованість висновків щодо вчинення позивачем самовільного залишення військової частини або ухилення від проходження військової служби.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що призупинення військової служби позивача та припинення виплати йому грошового забезпечення були пов`язані виключно із фактом внесення відомостей до ЄРДР, однак у подальшому обставини, які стали підставою для такого призупинення, не знайшли свого підтвердження у межах кримінального провадження.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пункту 144-6 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, для військовослужбовців, стосовно яких кримінальне провадження закрито на підставах, визначених пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту підлягають продовженню.
У такому випадку строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання. Одночасно поновлюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Крім того, законодавством прямо передбачено, що за весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове забезпечення, а також здійснюються недоотримані продовольче, речове та інші види забезпечення.
Як установлено судом, постановою слідчого Третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Києві від 20.01.2023 кримінальне провадження №62022100130000571, розпочате за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю у діях позивача складу кримінального правопорушення. 
Отже, саме з моменту закриття кримінального провадження були відсутні будь-які правові підстави для подальшого призупинення військової служби позивача, обмеження його соціальних гарантій та невиплати належного грошового забезпечення.
Разом із тим, матеріалами справи підтверджується, що фактично виплату грошового забезпечення та поновлення проходження військової служби позивача відповідачем здійснено лише з 05.05.2023, тобто після видання наказу про зарахування позивача до списків особового складу військової частини.
Таким чином, у період з 31.08.2022, дати припинення виплат, по 05.05.2023 відповідачем безпідставно не поновлено позивачу виплату грошового забезпечення, а також не відновлено його соціальні гарантії як військовослужбовця, незважаючи на відсутність будь-яких законних підстав для подальшого призупинення військової служби.
Суд також враховує, що відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_8 від 03.04.2023 №825/2809 за результатами проведеної перевірки встановлено неналежне виконання службових обов`язків посадовими особами військової частини НОМЕР_2 .
У зазначеному листі підтверджено, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження була отримана військовою частиною, однак належних заходів щодо своєчасного поновлення військової служби позивача та відновлення його прав вжито не було. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що невиплата позивачу грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення за період з 31.08.2022 по 05.05.2023 є протиправною, оскільки після закриття кримінального провадження закон прямо гарантував позивачу право на отримання недоотриманого забезпечення саме за весь час необґрунтованого призупинення військової служби.
З огляду на викладене, належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення за період з 31.08.2022 по 05.05.2023 та зобов`язання відповідача здійснити відповідне нарахування і виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Разом із тим, суд вважає передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, а також окремих додаткових видів грошового забезпечення, пов`язаних із особливостями проходження військової служби.
Суд зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі відповідних наказів командирів (начальників) та залежить від конкретних умов проходження військової служби, виконання бойових (спеціальних) завдань, місця несення служби, безпосередньої участі у бойових діях чи заходах із забезпечення національної безпеки і оборони.
При цьому визначення наявності підстав для виплати додаткової винагороди, її розміру, періоду виплати, а також встановлення факту виконання військовослужбовцем відповідних завдань належить до компетенції уповноважених посадових осіб військового управління та здійснюється на підставі первинних службових документів.
Суд звертає увагу, що дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень полягають у можливості самостійного визначення змісту управлінського рішення у межах та спосіб, визначених законом.
У межах даної справи судом установлено протиправність невиплати позивачу базового грошового забезпечення за період необґрунтованого призупинення військової служби, однак матеріали справи не містять належних та достатніх доказів щодо конкретного обсягу виконання позивачем бойових чи спеціальних завдань, наявності наказів про виплату додаткової винагороди, а також документального підтвердження права позивача на отримання додаткових виплат у конкретному розмірі.
Крім того, суд зазначає, що визначення складових грошового забезпечення, які підлягають нарахуванню позивачу, а також здійснення відповідного розрахунку належить до компетенції відповідача як органу військового управління.
З огляду на викладене, належним способом захисту порушеного права позивача є покладення на відповідача обов`язку здійснити нарахування та виплату недоотриманого грошового забезпечення за спірний період відповідно до вимог законодавства, із проведенням усіх необхідних розрахунків та визначенням складових такого забезпечення.
При цьому суд не вважає за можливе перебирати на себе дискреційні повноваження відповідача щодо визначення конкретних видів, розмірів та підстав для нарахування окремих додаткових виплат, у тому числі додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168.
Щодо позовних вимог у частині здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення за серпень 2022 року, суд зазначає таке.
Як установлено судом, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та у серпні 2022 року перебував на лікуванні у зв`язку з отриманою травмою та погіршенням стану здоров`я.
Матеріалами справи підтверджується, що у спірний період позивач проходив стаціонарне лікування, йому було проведено оперативне втручання, а також рекомендовано відпустку за станом здоров`я строком на 30 календарних днів.
Крім того, судом установлено, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо можливого вчинення позивачем кримінального правопорушення внесено лише 31.08.2022, а отже саме з цієї дати відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було призупинено його військову службу та припинено виплату грошового забезпечення.
Таким чином, у період до 31.08.2022 позивач мав статус військовослужбовця, який проходить військову службу, а тому мав право на отримання належного грошового забезпечення відповідно до вимог чинного законодавства.
Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач посилається на неповну виплату грошового забезпечення за серпень 2022 року, однак відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів щодо проведення остаточного та повного нарахування грошового забезпечення за вказаний період.
Суд також враховує, що обов`язок щодо нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям покладається саме на військову частину як суб`єкта владних повноважень, який здійснює відповідні фінансові розрахунки та ведення особових рахунків військовослужбовців.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги у частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення позивачу за серпень 2022 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
При цьому суд зазначає, що конкретний розмір належних до виплати сум, а також визначення складових грошового забезпечення підлягає обчисленню відповідачем під час виконання судового рішення на підставі первинних фінансових документів та з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі ст. 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).
Ураховуючи положення статей 72 74, 77 78 КАС України, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
Судом встановлено, що кримінальне провадження стосовно позивача було закрито у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, однак відповідач тривалий час не поновлював позивачу виплату грошового забезпечення та соціальні гарантії, передбачені законодавством для військовослужбовців.
Матеріалами справи також підтверджується, що у спірний період позивач перебував на тривалому лікуванні, проходив оперативні втручання, потребував медичної допомоги та фактично залишився без належного грошового забезпечення.
Крім того, суд враховує встановлені у справі обставини щодо неналежного виконання посадовими особами військової частини своїх службових обов`язків, що підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_8 від 03.04.2023.
На переконання суду, протиправна бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного поновлення прав позивача після закриття кримінального провадження об`єктивно спричинила позивачу моральні страждання, переживання, почуття правової невизначеності, необхідність докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав та негативно вплинула на його психоемоційний стан.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі N0464/3789/17.
Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.
Суд враховує, що позивач проходив військову службу в умовах дії воєнного стану та виконував свій конституційний обов`язок щодо захисту незалежності та територіальної цілісності України.
Разом із тим, матеріалами справи підтверджується, що під час проходження військової служби позивач отримав захворювання, проходив тривале стаціонарне лікування, переніс оперативні втручання та потребував подальшої медичної допомоги і реабілітації.
Суд також враховує, що у період лікування та фактичного погіршення стану здоров`я позивач був позбавлений належного грошового забезпечення та соціальних гарантій у зв`язку із призупиненням військової служби, а після закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення його права тривалий час не були поновлені відповідачем у повному обсязі.
На переконання суду, за таких обставин позивач обґрунтовано розраховував на належне та добросовісне виконання відповідачем своїх обов`язків щодо забезпечення соціального та правового захисту військовослужбовця, який проходив лікування та стосовно якого у подальшому було встановлено відсутність будь-яких протиправних дій.
Натомість тривале непоновлення виплати грошового забезпечення, необхідність самостійного захисту своїх прав, а також перебування у стані правової невизначеності під час лікування та відновлення здоров`я об`єктивно спричинили позивачу моральні переживання та негативно вплинули на його психоемоційний стан.
Разом із тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер спірних правовідносин, тривалість порушення прав позивача, ступінь моральних переживань, а також відсутність доказів настання незворотних наслідків для психічного чи соціального стану позивача.

За таких обставин суд дійшов висновку, що справедливим та співмірним способом компенсації моральної шкоди у даному випадку є стягнення на користь позивача 30 000 грн моральної шкоди.
Щодо належного відповідача у цій справі, суд зазначає таке.
Судом установлено, що військова частина НОМЕР_2 , у якій позивач проходив військову службу, у період з 27.12.2022 по 15.02.2023 перебувала у стадії розформування (ліквідації), що підтверджується відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_9 від 03.04.2023.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для проведення відповідних організаційних заходів стала Директива Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_10 » від 27.12.2022 №Д-89/ДСК «Про додаткові організаційні заходи у військах ОК « ІНФОРМАЦІЯ_10 » у 2022-2023 роках».
Судом також установлено, що відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 06.05.2023 №137 правонаступником розформованої військової частини НОМЕР_2 визначено саме ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначеним наказом підтверджено, що у зв`язку з розформуванням військової частини НОМЕР_2 усі питання кадрового, фінансового та документального забезпечення підлягали передачі правонаступнику — ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При цьому суд враховує, що саме до правонаступника переходять права та обов`язки розформованої військової частини, у тому числі щодо ведення особових справ військовослужбовців, зберігання документації, здійснення фінансових розрахунків та виконання зобов`язань, які виникли під час проходження військовослужбовцями служби у відповідній військовій частині.
Матеріалами справи підтверджується, що після розформування військової частини НОМЕР_2 позивача було зараховано до розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_1 , який у подальшому здійснював його кадрове забезпечення та приймав відповідні накази щодо проходження служби.
За таких обставин суд дійшов висновку, що саме ІНФОРМАЦІЯ_2 є належним відповідачем у даній справі як правонаступник військової частини НОМЕР_2 , до якого перейшли відповідні права та обов`язки, пов`язані із проходженням позивачем військової служби та здійсненням належних йому виплат.
Щодо доводів відповідача та третьої особи про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає таке.
Відповідно до частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби встановлюється місячний строк.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, якщо визнає причини його пропуску поважними.
Судом установлено, що при зверненні до суду позивачем заявлено клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду, яке було розглянуто судом під час вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду про відкриття провадження причини пропуску строку звернення до суду визнано поважними та поновлено позивачу строк звернення до суду.
При цьому суд врахував, що у спірний період позивач тривалий час перебував на лікуванні у медичних закладах у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та наслідками отриманої травми.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач проходив стаціонарне лікування у військовому шпиталі, КНП «Миронівська опорна багатопрофільна лікарня», а також у ДУ «Інститут нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова НАМН України», де йому проводились оперативні втручання та подальше медичне лікування.
Крім того, судом враховано, що позивач одночасно перебував у складних правовідносинах, пов`язаних із призупиненням військової служби, здійсненням досудового розслідування у кримінальному провадженні та подальшим поновленням на військовій службі після закриття кримінального провадження.
Суд також врахував, що про остаточне порушення своїх прав позивач об`єктивно дізнався після непоновлення відповідачем належних виплат та соціальних гарантій навіть після закриття кримінального провадження та поновлення на військовій службі.
За таких обставин суд дійшов висновку, що причини пропуску позивачем строку звернення до суду були об`єктивними, поважними та пов`язаними із тривалим лікуванням, станом здоров`я та складністю правової ситуації, у якій перебував позивач.
Відтак доводи відповідача щодо необхідності залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду є безпідставними та відхиляються судом.
За приписами ч.І та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, проаналізувавши наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового, продовольчого, речового та інших видів забезпечення за період необґрунтованого призупинення військової служби з 31.08.2022 по 05.05.2023.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) за період протиправного призупинення військової служби з 31.08.2022 по 05.05.2023 недоотримане грошове забезпечення з урахуванням індексації відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, з урахуванням посадового окладу; окладу за військовим званням; надбавки за вислугу років із зарахуванням періоду необґрунтованого призупинення військової служби до вислуги років; інших додаткових видів грошового забезпечення; компенсації за недоотримані продовольче, речове та інші види забезпечення за період необґрунтованого призупинення військової служби з 31.08.2022 року по 05.05.2023; щорічної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, з урахуванням раніше виплачених сум.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за серпень 2022 року з урахуванням належного грошового забезпечення за серпень 2022 року та раніше виплачених сум.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн 00 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.