Справа № 182/3527/25
Провадження № 2/0182/1241/2026 
Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України

22.05.2026 року        м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Рунчевої О.В.
секретаря Паламарчук П.Ю.,
розглянувши в залі суду в м. Нікополі у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ставицька Алла Василівна, до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійсним та скасування рішення Нікопольської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, вилучення інформації про власника та скасування запису №010911000544 від 11.12.2009 року щодо Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №829544 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, -

ВСТАНОВИВ:

06.06.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із зазначеним вище позовом.
20.01.2026 року позивач уточнив позовні вимоги та просив суд визнати незаконним і скасувати рішення Нікопольської міської ради № 61-17/V від 27.07.2007 р. «Про безоплатну приватизацію земельних ділянок громадянам України щодо передачі земельної ділянки у приватну власність» в частині, що стосується ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 , згідно Додатку до рішення за її порядковим номером 28 у списку з 90 громадян. Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 829544 від 11.12.2009 р. на ім`я ОСОБА_2 . Вилучити інформацію про власника земельної ділянки ОСОБА_2 із Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю, Поземельних книг та скасувати запис №010911000544 від 11.12.2009 р. відносно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 829544 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, Поземельних книг, власник ОСОБА_2 . 
Позовні вимоги мотивовані наступним.
ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Даний будинок він придбав у ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу від 18 червня 2007 року. 
В березні 2025 року ОСОБА_1 , як власник, вирішив скористатися правом на отримання в безоплатну приватизацію земельної ділянки, на якій розташований даний будинок, у зв`язку з чим звернувся до Державного земельного кадастру для внесення відповідних відомостей, але йому було відмовлено внаслідок того, що земельна ділянка за цією адресою вже перебуває у приватній власності іншої особи, а саме - ОСОБА_2 . 
На адвокатський запит ОСОБА_3 від 05.05.2025 р. Виконавчий комітет Нікопольської міської ради повідомив, що Рішенням Нікопольської міської ради Дніпропетровської області № 61-17/V від 27 липня 2007 року земельна ділянка під даним житловим будинком була передана в безоплатну приватизацію ОСОБА_2 за її заявою. При цьому 18 червня 2007 року ОСОБА_2 продала житловий будинок ОСОБА_1 . 
На адвокатський запит ОСОБА_3 від 05.05.2025 р. за № 05/05-2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області надало інформацію, що 11.12.2009 року, тобто через два роки, ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №825944 від 11.12.2009 року.
З даного приводу позивач змушений звернутись до суду та просить задовольнити позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві. 
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.06.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачеві роз`яснено його право на подання відзиву на позовну заяву (а.с. 28-29).
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.01.2026 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.77-78).
В судове засідання сторони не з`явилися. 
20.05.2026 року представник позивача Ставицька А.В. до канцелярії суду надала заяву про проведення судового засідання без участі сторони позивача, на заявлених в уточненій позовній заяві вимогах наполягала (а.с. 85-86). 
26.09.2025 року через підсистему «Електронний суд» від представника виконавчого комітету Нікопольської міської ради Ільєнко М.Л. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначила про відсутність порушення прав позивача з боку міської ради. Також звернула увагу суду на непропорційність заявлених вимог, оскільки позивач просив скасувати рішення, згідно якого ще 89 громадян набули права на земельні ділянки законно та добросовісно, тобто вимога скасувати все рішення суперечить ст.16 ЦК України. Просила при ухваленні рішення врахувати позицію виконавчого комітету Нікопольської міської ради, розглянути справу без участі їх представника (а.с.38-42).
11.11.2025 року представник позивача надала відповідь на відзив на позовну заяву, в якому виклала свої заперечення та просила врахувати їх при ухваленні рішення (а.с.57-60).
Інші учасники судового процесу, кожен окремо, повідомлялись належним чином, шляхом направлення на адреси їх реєстрації судової повістки з рекомендованим повідомленням (а.с.83,84). Причину неявки суду не повідомили, заяву про відкладення розгляду справи або про слухання справи без їх участі суду не надали.
Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. 
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутності сторін, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.
На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 18.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Наявко І.М., зареєстрованого в реєстрі за №46 (а.с.5).
Відповідно п. 1.5 даного Договору, згідно довідки №7036/20-0315 про обмеження та обтяження на земельну ділянку, виданої Нікопольським відділом Державної регіональної філії центру ДЗК «Центру Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» від 15.06.2007 року за адресою: АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі земель не зареєстрована земельна ділянка на території Нікопольської міської ради. 
Тобто, на момент укладання Договору купівлі-продажу житлового будинку, земельна ділянка, виділена для його будівництва та обслуговування, не була приватизована колишньою власницею (продавцем нерухомого майна за вказаним договором) ОСОБА_2 . 
16.12.2009 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на згадане вище домоволодіння в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 3183834 (а.с.7). 
В березні 2025 року ОСОБА_1 , як власник, вирішив скористатися правом на отримання в безоплатну приватизацію земельної ділянки, на якій розташований даний будинок, у зв`язку з чим звернувся до Державного земельного кадастру для внесення відповідних відомостей, але йому було відмовлено внаслідок того, що земельна ділянка за цією адресою вже перебуває у приватній власності іншої особи, а саме колишньої власниці - ОСОБА_2 . 
Рішенням Нікопольської міської ради Дніпропетровської області № 61-17/V від 27 липня 2007 року земельна ділянка під даним житловим будинком, площею 0,0811 га була передана в безоплатну приватизацію ОСОБА_2 за її заявою (а.с.16-17).
11.12.2009 року Нікопольською міською радою на ім`я ОСОБА_2 був виданий державний акт серії ЯЖ №829544 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0811 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку (а.с.21).
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Стаття 120 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.
Так, у редакції від 27.04.2007 року частини першої статті 120 ЗК України (часу внесення змін до статті 120 ЗК України) передбачалось, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності па земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
При застосуванні положень ст.120 ЗК у поєднанні з нормою ст.125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Разом з тим, для правильного вирішення спору необхідно проаналізувати статтю 120 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у повному обсязі та взаємозв`язку її окремих частин.
З 01 січня 2004 року набув чинності ЦК України в редакції Закону України від 16 січня 2003 року № 435-ІУ (далі - Закон № 435-ІУ), норми статті 377 якого в чинній редакції передбачають, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Станом на 18.06.2007 року (момент укладання Договору купівлі-продажу) земельна ділянка площею 0,0811 га, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в приватній власності не перебувала.
А отже, з незрозумілих суду причин відповідачка ОСОБА_2 вже після продажу житлового будинку звернулась до Нікопольської міської ради із заявою про передання їй в безоплатну власність земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, який на момент звернення вже був нею відчужений, і на праві приватної власності належав ОСОБА_1 . 
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який, хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилахст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Дана позиція узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 року у справі №910/18560/16.
Перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкти нерухомості(постанова Верховного Суду від 18.02.2020, справа 907/132/19).
За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №910/18560/16, чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Такий перехід відбувається відповідно до законодавства незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки. Принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.
Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній власник земельної ділянки порядку припинення прав на земельну ділянку, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення (Суд у цьому висновку враховує mutatismutandis висновки, викладені у пункті 8.11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі N910/18560/16).
Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц).
Позивач просить припинити право власності на земельну ділянку відповідачки у зв`язку з виникненням у нього права власності на житловий будинок задовго до видачі оспорюваного державного акту на земельну ділянку.
У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 зроблено висновок, що «оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку».
Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України (ред. 31.10.2025 р.), у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Згідно із п. «г» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з роз`ясненнями в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 судам підвідомчі справи за заявами зокрема з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-67цс14 в постанові від 25.06.2014 р., який міститься також у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13), державний акт на право приватної власності видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема ст. ст.116, 118 ЗК України.
Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Згідно правової позиції, наведеної у постановах Верховного Суду України від 22.05.2013 (справа № 6-3Зцс13), 20.05.2015 (справа № 6-21 бцс15), 03.06.2015 (справи № 205цс15, № 6-412цс15, № 6-217цс15) зазначено наступне. У постанові від 22.05.2013 Верховний Суд України зазначив, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
З огляду на вказані фундаментальні права і гарантії, серед яких основоположним є право приватної власності, які гарантуються кожній особі як основним законом України так і міжнародним нормативним актом, суд зобов`язаний належним чином перевіряти докази, що надані сторонами та сприяти захисту такого права.
В судовому засіданні встановлено належність позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності житлового будинку з 18.06.2007 року, та видачу у 2009 році відповідачці ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку, на якій розташований даний будинок, що порушує принцип єдності нерухомого майна.
Зважаючи на те, що видачу спірного державного акту на земельну ділянку здійснено всупереч вимог ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, тому позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 120 ЗК України, ст.ст. 377 ЦК України,ст.ст.76, 81, 89, 109, 133, 141, 246, 259, 263, 268, 315, 354, 430 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ставицька Алла Василівна, до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійсним та скасування рішення Нікопольської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, вилучення інформації про власника та скасування запису №010911000544 від 11.12.2009 року щодо Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №829544 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю - задовольнити.
Визнати незаконним і скасувати рішення Нікопольської міської ради № 61-17/V від 27.07.2007 р. «Про безоплатну приватизацію земельних ділянок громадянами України» щодо передачі земельної ділянки у приватну власність в частині, що стосується ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 , згідно Додатку до рішення за її порядковим номером 28 у списку з 90 громадян. 
Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 829544 від 11.12.2009 р, виданий Нікопольською міською радою на ім`я ОСОБА_2 . 
Вилучити інформацію про власника земельної ділянки ОСОБА_2 із Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю, Поземельних книг та скасувати запис № 010911000544 від 11.12.2009 р. відносно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 829544 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, Поземельних книг, власник ОСОБА_2 . 
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя:	  	О.  В.  Рунчева