Справа № 950/750/26
Номер провадження 2-а/950/18/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2026 р. Лебединський районний суд Сумської області 

в складі: судді: Бакланова Р. В. 
за участю секретаря судового засідання Гладкової С.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лебедин Сумської області адміністративну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про тимчасове обмеження громадянина України у праві керування транспортним засобом під час мобілізації,
ВСТАНОВИВ:
21 березня 2026 року представник позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , звернувся до Лебединського районного суду Сумської області з адміністративним позовом до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , про застосування тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами під час мобілізації.
Позивач просить суд тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами на період мобілізації до виконання зобов`язань за вимогою ІНФОРМАЦІЯ_1 №2/590 від 24.02.2026 року або до її відкликання, а також допустити рішення суду до негайного виконання.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач є громадянином України, військовозобов`язаним, перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є відокремленим структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач посилається на те, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відповідач мав статус придатності до військової служби «непридатний у мирний час, обмежено придатний у воєнний час», однак повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби у строки, визначені законом, не пройшов, чим порушив обов`язки військовозобов`язаного.
13.02.2026 року позивачем за допомогою засобів ІТС «Оберіг» сформовано звернення №E4729232 до органів Національної поліції України щодо здійснення адміністративного затримання та доставлення відповідача до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Листом начальника відділення поліції №3 м. Лебедин Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області №28851-2026 від 18.02.2026 позивача повідомлено про неможливість здійснення доставлення відповідача, оскільки місцезнаходження останнього встановити не вдалося.
У зв`язку з отриманням письмової відповіді органу поліції про неможливість адміністративного затримання та доставлення відповідача, 24.02.2026 року відповідачу направлено вимогу №2/590 про виконання обов`язку військовозобов`язаним. У зазначеній вимозі відповідача зобов`язано прибути до ІНФОРМАЦІЯ_1 10.03.2026 року о 10 год. 00 хв.
Згідно з даними АТ «Укрпошта» та рапортом діловода групи документального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 старшого солдата ОСОБА_3 №1/917/2 від 10.03.2026 року, рекомендоване поштове відправлення з вимогою повернуто відправнику 04.03.2026 року із зазначенням причини: «Одержувач відсутній за вказаною адресою».
За змістом рапорту старшого солдата ОСОБА_3 №1/1094 від 20.03.2026 року встановлений законом десятиденний строк з дня проставлення відмітки про неможливість вручення вимоги сплив, відповідач у зазначений у вимозі строк до територіального центру комплектування та соціальної підтримки не з`явився, про причини неявки не повідомив, документів на підтвердження поважності причин неприбуття не подав. Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідач обліковується як особа, що порушує правила військового обліку.
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, доказів виконання вимоги №2/590 від 24.02.2026 року, доказів наявності поважних причин неприбуття або доказів наявності передбачених законом обставин, які перешкоджають застосуванню тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом, суду не надав.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся за адресою зареєстрованого місця проживання. Відомостей про поважні причини неявки до суду не надходило.
Відповідно до ч. 7 ст. 283-2 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
На підставі ст. 205, ч. 4 ст. 229, ст. 283-2 КАС України суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, яких достатньо для вирішення спору по суті.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
Відповідно до ст. 65 Конституції України: «Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України».
Зазначена норма Конституції України застосовується до спірних правовідносин, оскільки відповідач є громадянином України та військовозобов`язаним, а предмет спору стосується виконання ним обов`язків, пов`язаних із військовим обліком і мобілізаційною підготовкою в умовах особливого періоду.
Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, а Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено проведення загальної мобілізації. Вказані акти визначають особливий правовий режим, в межах якого виконання військово-облікових обов`язків набуває підвищеного публічного значення.
Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації військовозобов`язані зобов`язані уточнити свої облікові дані, а у разі отримання повістки або виклику до територіального центру комплектування та соціальної підтримки - з`явитися у зазначені у ній місце та строк. У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб, повідомити про причини неявки та надалі прибути у строк, що не перевищує семи календарних днів.
Зазначена норма підлягає застосуванню, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач є військовозобов`язаним, перебуває на військовому обліку, однак обов`язку щодо проходження повторного медичного огляду та прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки не виконав.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ця обставина підтверджується відомостями позовної заяви, інформаційними даними з ІТС «Оберіг» та обліковою карткою військовозобов`язаного. Суд оцінює зазначені докази як належні, оскільки вони безпосередньо стосуються особи відповідача та його військово-облікового статусу; як допустимі, оскільки отримані з офіційного державного реєстру та подані уповноваженим суб`єктом; як достовірні, оскільки не спростовані відповідачем жодними доказами.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» №3621-IX у редакції Закону України №4235-IX, громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом, зобов`язані до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби.
Суд приходить до висновку, що вказана норма застосовується до відповідача, оскільки він належить до вікової категорії громадян, на яких поширюється обов`язок проходження повторного медичного огляду, та за даними ІТС «Оберіг» мав статус особи, яка була обмежено придатною у воєнний час. Відомостей про проходження ним повторного медичного огляду у визначений законом строк матеріали справи не містять.
Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період, тягне адміністративну відповідальність.
Суд зазначає, що у межах цієї адміністративної справи суд не вирішує питання про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності та не замінює собою орган, уповноважений на розгляд справи про адміністративне правопорушення. Водночас для застосування процедури, передбаченої ст. 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ст. 283-2 КАС України, суд має перевірити наявність передумов, з якими закон пов`язує право територіального центру комплектування та соціальної підтримки на звернення до суду.
Такими передумовами є: невиконання громадянином обов`язків військовозобов`язаного під час мобілізації; звернення керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки до органів поліції щодо адміністративного затримання і доставлення такої особи; отримання письмової відповіді про неможливість здійснити адміністративне затримання та доставлення; направлення громадянину вимоги про виконання обов`язку; невиконання вимоги у десятиденний строк з дня її вручення; відсутність обставин, які згідно із законом перешкоджають тимчасовому обмеженню у праві керування транспортним засобом.
Щодо звернення до органів поліції судом встановлено, що 13.02.2026 року позивач сформував звернення №E4729232 щодо адміністративного затримання та доставлення відповідача до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Листом начальника відділення поліції №3 м. Лебедин Сумського РУП ГУНП в Сумській області №28851-2026 від 18.02.2026 позивача повідомлено про неможливість здійснити доставлення відповідача.
Суд оцінює лист поліції як належний доказ, оскільки саме отримання такої письмової відповіді є юридичним фактом, з яким ч. 2 ст. 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» пов`язує подальший обов`язок керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки направити громадянину вимогу. Цей доказ є допустимим, оскільки виданий органом Національної поліції в межах його компетенції. Підстав сумніватися у його достовірності суд не встановив.
Частина 2 ст. 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачає, що у разі отримання письмової відповіді про неможливість здійснити адміністративне затримання та доставлення громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки його керівник протягом п`яти днів з дня отримання такої відповіді надсилає такому громадянину у паперовій формі засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу його місцезнаходження, місця проживання чи перебування вимогу про виконання обов`язку військовозобов`язаним.
Судом встановлено, що після отримання відповіді поліції відповідачу направлено вимогу №2/590 від 24.02.2026 року, якою його зобов`язано прибути до ІНФОРМАЦІЯ_1 10.03.2026 року о 10 год. 00 хв.
Суд оцінює вимогу №2/590 від 24.02.2026 року як належний доказ, оскільки вона безпосередньо підтверджує дотримання позивачем процедури, передбаченої ст. 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Вимога містить конкретний обов`язок, місце, дату та час прибуття відповідача, а також правові наслідки її невиконання. Доказ є допустимим, оскільки складений уповноваженим суб`єктом у встановленій законом процедурі.
Частина 3 ст. 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначає день вручення вимоги. Днем вручення вимоги є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати вимогу або відмітки про неможливість вручення вимоги особі з інших причин за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, зареєстрованою у встановленому законом порядку, якщо така особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси.
З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення з вимогою №2/590 повернуто відправнику 04.03.2026 року з відміткою «Одержувач відсутній за вказаною адресою».
Суд приходить до висновку, що відповідно до прямого припису ч. 3 ст. 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» днем вручення вимоги відповідачу слід вважати 04.03.2026 року - день проставлення поштовою службою відмітки про неможливість вручення вимоги за зареєстрованою адресою відповідача.
Аргумент про можливе фактичне неотримання вимоги відповідачем суд відхиляє, оскільки законодавець спеціально врегулював наслідки неможливості вручення вимоги за зареєстрованою адресою. Інше тлумачення створило б можливість уникнення виконання військово-облікових обов`язків шляхом неперебування за зареєстрованою адресою або ухилення від отримання поштової кореспонденції, що суперечило б меті ст. 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 та від 29 січня 2020 року у справі №5015/1763/12, відповідно до яких направлення листа рекомендованою кореспонденцією на належну адресу є достатнім для визнання повідомлення належним, оскільки фактичне отримання листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а неотримання кореспонденції за належною адресою саме по собі не свідчить про неналежність повідомлення.
Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у разі якщо громадянин добровільно протягом десяти календарних днів з дня вручення вимоги не виконав зазначеного у ній обов`язку, територіальний центр комплектування та соціальної підтримки звертається до суду в порядку, встановленому законом, з приводу тимчасового обмеження такого громадянина у праві керування транспортним засобом під час мобілізації - на строк до виконання або відкликання такої вимоги.
З урахуванням того, що днем вручення вимоги вважається 04.03.2026 року, десятиденний строк для добровільного виконання вимоги сплив. Відповідач до територіального центру комплектування та соціальної підтримки не прибув, вимогу №2/590 не виконав, доказів протилежного суду не надав.
Рапорт старшого солдата ОСОБА_3 №1/917/2 від 10.03.2026 року підтверджує факт направлення вимоги відповідачу, її повернення відправнику та невиконання відповідачем обов`язку прибути у визначений строк. Суд оцінює цей доказ як належний, оскільки він підтверджує хронологію виконання позивачем процедури, передбаченої законом. Доказ є допустимим, оскільки складений посадовою особою територіального центру комплектування та соціальної підтримки в межах службових повноважень.
Рапорт старшого солдата ІНФОРМАЦІЯ_4 №1/1094 від 20.03.2026 року підтверджує, що станом на 20.03.2026 року відповідач до ІНФОРМАЦІЯ_1 не з`явився, причин неявки не повідомив, а за даними реєстру обліковується як особа, що порушує правила військового обліку. Суд оцінює цей доказ як належний та допустимий, оскільки він підтверджує факт триваючого невиконання вимоги після спливу передбаченого законом строку.
Рапорт оператора відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_1 №1/1093 від 20.03.2026 року підтверджує, що за даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо відповідача відсутні відомості про встановлену інвалідність I чи II групи, перебування на його утриманні особи з інвалідністю I чи II групи, а також перебування на його утриманні дитини з інвалідністю. Суд оцінює цей доказ як належний, оскільки він має значення для перевірки обставин, які можуть перешкоджати застосуванню обмеження, передбаченого ст. 283-2 КАС України.
Щодо наявності у відповідача права керування транспортними засобами суд враховує, що за даними ІТС «Оберіг», наведеними позивачем, відповідач має право керувати автотранспортними засобами. Крім того, позивачем направлявся запит №2/559 від 23.02.2026 року до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Харківській, Полтавській та Сумській областях з метою підтвердження відповідних відомостей. Наявність такого права є необхідною фактичною передумовою застосування саме тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом.
Суд враховує, що відповідач не подав доказів того, що застосування тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом позбавить його основного законного джерела засобів для існування, або що він використовує транспортний засіб у зв`язку з інвалідністю, або що на його утриманні перебуває особа з інвалідністю I чи II групи чи дитина з інвалідністю. З матеріалів справи такі обставини також не вбачається.
Стаття 283-2 КАС України встановлює спеціальний порядок розгляду справ щодо застосування судом тимчасового обмеження громадянина України у праві керування транспортним засобом під час мобілізації. Згідно з цією нормою, у разі невиконання громадянином України у строки, встановлені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», вимоги територіального центру комплектування та соціальної підтримки про виконання обов`язку військовозобов`язаним, резервістом, територіальний центр комплектування та соціальної підтримки звертається до суду із позовною заявою про застосування судом тимчасового обмеження такої особи у праві керування транспортним засобом під час мобілізації.
Зазначена норма підлягає застосуванню, оскільки предметом позову є саме застосування тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом у зв`язку з невиконанням відповідачем вимоги територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд також застосовує критерії перевірки рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, визначені ч. 2 ст. 2 КАС України, зокрема перевіряє, чи дія позивача як суб`єкта владних повноважень вчинена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України; чи використано повноваження з метою, з якою його надано; чи дотримано принципу пропорційності.
Суд приходить до висновку, що звернення позивача до суду здійснено на підставі ст. 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ст. 283-2 КАС України; у межах компетенції територіального центру комплектування та соціальної підтримки; у спосіб, визначений законом; після попереднього звернення до органів поліції; після отримання відповіді про неможливість доставлення відповідача; після направлення відповідачу вимоги та після спливу десятиденного строку для її добровільного виконання.
Суд окремо оцінює питання пропорційності втручання у право відповідача на керування транспортними засобами. Тимчасове обмеження у праві керування транспортним засобом є втручанням у сферу приватних інтересів особи, однак таке втручання прямо передбачене законом, переслідує легітимну мету - забезпечення виконання військово-облікових обов`язків під час мобілізації та обороноздатності держави, є тимчасовим, припиняється після виконання або відкликання вимоги та застосовується судом після перевірки встановлених законом передумов.
З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що у цій справі втручання у право відповідача на керування транспортними засобами є пропорційним, оскільки: воно прямо передбачене законом; застосовується лише на період до виконання або відкликання вимоги; відповідач має реальну можливість припинити дію обмеження шляхом виконання вимоги; менш обтяжливі заходи вже були використані позивачем, зокрема звернення до органів поліції та направлення вимоги; доказів існування виключних обставин, які перешкоджають застосуванню обмеження, суду не надано.
Аргумент про те, що відсутність фактичного вручення вимоги виключає можливість звернення позивача до суду, суд відхиляє, оскільки ч. 3 ст. 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» прямо прирівнює до дня вручення день проставлення поштовим оператором відмітки про неможливість вручення вимоги за зареєстрованою адресою особи.
Аргумент про те, що без винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення позов не може бути задоволений, суд також відхиляє. Стаття 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ст. 283-2 КАС України не ставлять право територіального центру комплектування та соціальної підтримки на звернення до суду у залежність від наявності постанови про накладення адміністративного стягнення. Для вирішення цієї справи суд перевіряє не питання вини відповідача у справі про адміністративне правопорушення, а наявність юридичних передумов для застосування тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом під час мобілізації.
Аргумент про надмірність або непропорційність обмеження суд відхиляє, оскільки обмеження має тимчасовий характер, застосовується виключно до моменту виконання або відкликання вимоги, є передбаченим законом способом забезпечення виконання публічного обов`язку під час мобілізації та не є покаранням. Доказів того, що застосування обмеження спричинить для відповідача наслідки, які явно переважають публічний інтерес у забезпеченні мобілізаційних заходів, відповідач не надав.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Згідно зі ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Статтею 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Суд приходить до висновку, що позивач довів належними, допустимими та достатніми доказами наявність усіх передумов для застосування тимчасового обмеження відповідача у праві керування транспортними засобами під час мобілізації.
Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Таких витрат у справі не встановлено, тому судовий збір розподілу не підлягає.
Згідно з ч. 12 ст. 283-2 КАС України рішення суду у справах, визначених цією статтею, підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому законом.
Керуючись ст. 2, 5-10, 14, 72-79, 90, 94, 139, 241-246, 268-272, 283-2, 293, 295 КАС України, ст. 65 Конституції України, ст. 22, 27 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про тимчасове обмеження громадянина України у праві керування транспортним засобом під час мобілізації - задовольнити.
Застосувати до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами під час мобілізації - на строк до виконання або відкликання вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 №2/590 від 24.02.2026 року про виконання обов`язку військовозобов`язаним.
Рішення суду підлягає негайному виконанню.
Судовий збір розподілу не підлягає.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Подання апеляційної скарги на це рішення суду не перешкоджає його виконанню.

Суддя:       РОМАН БАКЛАНОВ