КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД 	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2026 року м. Кропивницький Справа № 340/1658/26

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Петренко О.С., розглянувши в порядку спрощеного (письмового) провадження адміністративну справу 
за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 
до відповідача: Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, вул.Соборна,7а, м. Кропивницький, 25000
про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:
1)визнати протиправною відмову Головного управління ПФУ в Кіровоградській області щодо призначення пенсії позивачці;
2) зобов`язати Головне управління ПФУ в Кіровоградській області призначити позивачці пенсію за віком, зі зниженням пенсійного віку, відповідно до ст.55 "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 08.10.2025 /дати виникнення права/.
Ухвалою суду від 26.03.2026 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с.28). 
Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти адміністративного позову, оскільки за наданими документами, факт проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 становив 02 роки 05 місяці 29 день, що є недостатнім для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку.
Дослідивши письмові докази у справі суд зазначає наступне.
Позивач має статус особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 16.01.1996, виданого облдержадміністрацією (а.с. 13).
12.11.2025 позивач звернулась із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 19.11.2025 №063550006490 позивачу відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки факт проживання особи в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 становить 02 роки 05 місяці 29 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком (а.с.18).
Вважаючи таке рішення відповідача неправомірним, позивачка звернулась з даним позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відповідно до ст. 49 Закону України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі - Закон №796-XII), пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Положеннями ст. 15 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом Української РСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.
Відповідно до абзацу першого статті 55 Закону №796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 статті 55 Закону №796-XII, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Тож право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі №565/1829/17.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" від 23.07.1991 №106 м.Овруч Коростенського району Житомирської області відносилося до зони гарантованого добровільного відселення.
Аналізуючи доводи відповідача щодо відсутності у позивача підтвердження щодо періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993, суд зазначає наступне.
Відповідно до довідки №16-949 від 13.10.2025, виданої старостою Овруцької міської ради Житомирської області, позивачка з 09.09.1990 по 14.12.1995 була зареєстрована та постійно проживала в с. Слобода Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106.
Суд враховує обставини того, що позивач, з 01.09.1987 по 15.06.1989 навчалася в Овруцькій середній школі №4 м. Овруч Житомирської області (а.с.10). 
Суд зазначає, що постійне місце роботи/навчання позивача нерозривно пов`язане з її постійним місцем проживання, відтак навчання в Овруцькій середній школі №4 м. Овруч Житомирської області підтверджує факт проживання її в зоні гарантованого добровільного відселення в (м. Тернопіль) у цей період.
Довідкою виконавчого комітету Овруцької міської ради від 04.11.2025 №770 підтверджено, що з 03.07.1990 по 27.12.1993 перебувала на стажуванні продавців у Норинському споживчому товаристві, яке знаходилось за адресою – с. Норинськ, Овруцького району Житомирської області та згідно з постановою КМУ від 23.07.1991 за №106 належить до зони гарантованого добровільного відселення.
Відповідно, судом встановлено, що навчання позивачки в зоні добровільного відселення м. Овруч з 01.09.1987 по 15.06.1989 (1рік 09 місяців 14 днів), постійне проживання в с. Слобода Коростенського району Житомирської області з 09.09.1990 по 14.12.1995 (3 роки 3 місяці 5 днів). 
За таких обставин виконується така обов`язкова умова наявності в особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку як факт проживання та/або праці у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993.
На дату звернення позивачки до пенсійного органу остання мала вік - 54 роки.
Тобто, станом на дату звернення ОСОБА_1 до пенсійного органу із заявою із доданими документами, згідно ст. 55 Закону № 796-XII, строк проживання та праці у зоні добровільного відселення станом на 01.01.1993 року склав більше 5 років, враховуючи вимоги визначені ст. 26 Закону №1058-IV, стаж страховий 34 роки 05 місяців 20 днів, визнаний відповідачем, відповідно, позивач мала право на призначення спірної пенсії зі зменшенням пенсійного віку.
Доводи відповідача про те, що до періоду проживання не зараховано період отримання допомоги по безробіттю з 27.02.1994 по 25.05.1994, оскільки відсутня назва Центру зайнятості, суд вважає безпідставними, оскільки основними документами, що підтверджують право позивачки на пільги та компенсації, встановлені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та право на застосування початкової величини довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.
Відтак, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до ст.55 Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зі зниженням пенсійного віку.
Отже, враховуючи вищезазначене суд дійшов висновку, що рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії від 19.11.2025 № 063550006490 є протиправним та підлягає скасуванню.
З приводу вимог позивача щодо зобов`язання відповідача призначити пенсію, суд зазначає, що уповноваженим органом з цих питань є відповідний орган пенсійного фонду, до виключної компетенції якого входить розгляд документів, у тому числі і поданих вперше.
Адміністративний суд не може підміняти уповноважений орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань по суті, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Питання про наявність підстав для призначення пенсії відноситься до повноважень органу Пенсійного фонду, який здійснював розгляд заяви, у даному випадку - до повноважень відповідача.
При цьому суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, який зазначав, що завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.
Тому позов у частині вимог щодо призначення пенсії за віком суд залишає без задоволення.
Натомість, обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язує Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 12.11.2025 про призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з урахуванням висновків суду про наявність необхідного терміну проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, підтвердженого в установленому законодавством порядку (3 роки).
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані сторонами, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Щодо допущення рішення до негайного виконання, суд вказує наступне.
Пунктом 1 частини першої статті 317 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
У даному випадку судом вирішувались спірні відносини щодо відмови в призначенні пенсії. На даному етапі пенсія позивачу не призначена, отже вимога про негайне виконання рішення задоволенню не підлягає.
Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом подання звіту, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, суд першої інстанції може під час прийняття рішення у справі.
Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Водночас, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов`язком.
Таким чином, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням зазначеного рішення.
При цьому, суд зазначає, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом (ч.4 ст.372 КАС України).
У разі ухилення відповідача від виконання у встановлений судом строк зобов`язання, покладеного на нього рішенням суду, це рішення підлягає примусовому виконанню у порядку, установленому Законом України "Про виконавче провадження".
У разі можливих зловживань з боку відповідача при виконанні цього рішення, позивач вправі на підставі статті 383 КАС України подати до суду заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
За таких обставин суд, за правилами, встановленими ст. 90 КАС України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 246, 382, 255, 292-297, 325 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області №063550006490 від 19.11.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 12.11.2025 про призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з урахуванням висновку суду про наявність необхідного терміну проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, підтвердженого в установленому законодавством порядку (3 роки).
В задоволені решті вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1331,20 грн. 
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 255КАС України.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту. 

Суддя Кіровоградського 
окружного адміністративного суду О.С. ПЕТРЕНКО