Дата документу 26.06.2026 Справа № 334/8440/24

Запорізький Апеляційний суд
 
ЄУН 334/8440/24    Головуючий у 1 інстанції Баруліна Т.Є.
 
Пр. № 22-ц/807/1180/26 Суддя-доповідач Кочеткова І.В.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 червня 2026 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої Кочеткової І.В.
суддів Гончар М.С.,
Кухаря С.В.,
секретар Смокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ АВЕРС УКРАЇНА» до Запорізької міської ради, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним рішення Запорізької міської ради про передачу у власність земельної ділянки (в частині), 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Приладишева Наталія Геннадіївна, на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2026 року, 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2024 року ТОВ «КОМПАНІЯ АВЕРС УКРАЇНА» звернулось до суду із позовом до Запорізької міської ради, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним рішення Запорізької міської ради про передачу у власність земельної ділянки (в частині).
В обґрунтування своїх вимог Товариство зазначало, що 26 квітня 2018 року уклало з ФОП ОСОБА_2 договір перевезення, при виконанні якого в автомобілі під час перевезення вантажу сталася пожежа і вантаж було знищено, що завдало збитків на загальну суму 822 884,94 грн.
05 липня 2018 Товариство звернулося до Господарського суду Запорізької області із позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення 822 884,94 грн.
Рішенням Господарський суд Запорізької області від 09 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22 липня 2020 року, стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ТОВ «КОМПАНІЯ АВЕРС УКРАЇНА» 822 884,94 грн. вартості втраченого товару та судові витрати.
Господарський суд Запорізької області видав три накази від 06 серпня 2020 року про стягнення з ФОП ОСОБА_2 грошових коштів на виконання вищевказаних судових рішень.
На підставі зазначених наказів приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Хохлов К.К. 02 вересня 2020 року відкрив виконавчі провадження ВП № 62939794, ВП № 62939996, ВП № 62939837.
Станом на день подання Товариством позову до господарського суду ОСОБА_2 на праві власності належали 11/25 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . 
Під час здійснення примусового виконання зазначених вище судових наказів Товариство дізналося, що 06 липня 2018 року ОСОБА_2 подарував належне йому нерухоме майно ОСОБА_1 , якій рішенням Запорізької міської ради № 60/36 від 28 серпня 2019 року передано у власність земельну ділянку площею 0,0328 га, що становить 11/25 часток від загальної площі присадибної ділянки 0,0746 га. як власнику 11/25 часток житлового будинку.
Задля можливості звернення стягнення на частку житлового будинку з метою відновлення становища, що існувало до порушення його прав, 09 квітня 2021 року Товариство звернулося до Ленінського районного суду міста Запоріжжя із позовом про визнання договору дарування недійсним як фраудаторного.
Рішенням Ленінського районного суду 27 вересня 2022 року визнано недійсним договір дарування 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою надвірних будівель та господарчих споруд, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , скасовано рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на вказане та вирішено питання про розподіл судових витрат.
21 лютого 2023 Запорізький апеляційний суд за результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 прийняв постанову, якою рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2022 року та додаткове рішення від 21 жовтня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову.
06 березня 2024 Верховний Суд прийняв постанову, згідно з якою постанову Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2023 року скасував, а рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2022 року залишив у силі.
На виконання зазначених судових рішень, 29 квітня 2024 року державний реєстратор Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради припинила право власності ОСОБА_1 на частку житлового будинку.
Станом на день подання позову право власності на 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровані за ОСОБА_2 .
21 червня 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Хохлов К.К. прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 62939794. Відповідно до вказаної постанови залишок нестягненої суми за виконавчим документом становить 905 666,74 гривень.
27 червня 2024 року Товариство звернулося із заявою до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Коциняна М.О. про прийняття до примусового виконання судового наказу Господарського суду Запорізької області у справі № 908/1290/18 про стягнення з ОСОБА_2 зазначеної суми заборгованості.
28 червня 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Коцинян М.О. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 75411249.
Отже, станом на день подання позову право власності на 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровані за ОСОБА_2 (боржником у виконавчому провадженні), а 11/25 часток земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, – за іншою особою ОСОБА_1 . Наведене в силу приписів Закону України «Про виконавче провадження» унеможливлює звернення стягнення на майно боржника.
З огляду на викладене позивач просив визнати недійсним рішення Запорізької міської ради № 60/36 від 28 серпня 2019 року в частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0328 га, що становить 11/25 (одинадцять двадцять п`ятих) часток від земельної ділянки загальною площею 0,0746 га, по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310100000:04:027:0455, цільове призначення земельної ділянки – для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір у сумі 3 028,00 гривень та витрати на професійну правничу допомогу. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2026 року позов ТОВ «КОМПАНІЯ АВЕРС УКРАЇНА» до Запорізької міської ради, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним рішення Запорізької міської ради про передачу у власність земельної ділянки (в частині) – задоволено.
Визнано недійсним рішення Запорізької міської ради № 60/36 від 28 серпня 2019 року в частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0328 га, що становить 11/25 часток від земельної ділянки загальною площею 0,0746 га, по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310100000:04:027:0455, цільове призначення земельної ділянки – для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОМПАНІЯ АВЕРС УКРАЇНА» судовий збір у сумі 1514 грн.
Стягнуто з Запорізької міської ради на користь ТОВ «КОМПАНІЯ АВЕРС УКРАЇНА» судовий збір у сумі 1 514 грн. 
Визнаючи недійсним рішення міської ради про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, суд першої інстанції виходив із того, що остання набула право власності на частку житлового будинку за фраудаторним правочином, який в подальшому судовим рішенням визнано недійсним. За недійсним правочином у ОСОБА_1 не виникло ніяких прав, а отже вона не мала права і на приватизацію земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок. 
Відповідачі ОСОБА_1 і Запорізька міська рада рішення суду першої інстанції не оскаржували, до апеляційної скарги не приєдналися. 
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову третя особа ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Приладишева Н.Г., зазначає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту порушення відповідачами його прав, неможливості реалізації нерухомого майна боржника з підстав належності земельної ділянки не власнику будинку, а іншій особі. Повернення земельної ділянки у власність територіальної громади на підставі оскаржуваного судового рішення не відновить порушені права Товариства. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «КОМПАНІЯ АВЕРС УКРАЇНА» вказує, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим. За положенням ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Разом із житловим будинком стягнення звертається і на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. За положенням ст.377 ЦПК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна одночасно переходить і право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. Отже, доводи апеляційної скарги про те, що судовим рішенням права стягувача не відновлені, є неспроможними. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є ефективним. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник Запорізької міської ради вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є помилковим. ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку у передбачений законом спосіб як власник нерухомості, а отже суд дійшов безпідставних висновків про наявність підстав для задоволення позову. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, а рішення районного суду скасувати як незаконне та необґрунтоване.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить про її задоволення, також вважає рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника апелянта адвоката Приладишевої Н.Г., заперечення представника позивача адвоката Кравченко О.В., доводи представників відповідачів адвоката Черненко Т.Ю. та юриста ОСОБА_5 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. 
Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують викладені у позовній заяві обставини та надають підстави для визнання недійсним рішення Запорізької міської ради про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, право власності на який остання набула неправомірно за фраудаторним правочином. Позивач як стягувач у виконавчому провадженні вправі оспорювати рішення міської ради, оскільки таке рішення унеможливлює звернення стягнення на нерухомість боржника у виконавчому провадженні – третьої особи ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на таке. 
Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (частина перша статті 81 ЗК України).
Відповідно до положень статті 78 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
За змістом приписів статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.
Згідно із ч. 11 ст. 120 ЗК України якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або користування набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом.
Громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (частина перша статті 118 ЗК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Отже, передумовою для передачі у власність громадянам України земельної ділянки, є наявність у громадянина права власності на житловий будинок, на якій він розташований.
Частиною 1 статті 328 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Встановлено, що станом на 02 вересня 2020 року ОСОБА_2 був боржником у виконавчому провадженні ВП № 62939794, ВП № 62939996, ВП № 62939837, де стягувачем було ТОВ ««КОМПАНІЯ АВЕРС УКРАЇНА».
Боржникові ОСОБА_2 на праві власності належали 11/25 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , яку він 06 липня 2018 року подарував ОСОБА_1 в той час, коли в господарському суді розглядався спір про стягнення грошових коштів.
Відповідно до рішення Запорізької міської ради № 60/36 від 28 серпня 2019 року земельна ділянка, загальною площею 0,0746 га, по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310100000:04:027:0455, на якій розташований житловий будинок, передана у власність співвласникам будинку, у тому числі ОСОБА_1 як власнику 11/25 часток будинку – земельна ділянка площею 0,0328 га, що становить 11/25 часток від загальної площі присадибної ділянки 0,0746 га. (т.1 а.с 77)
27 вересня 2022 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя ухвалив рішення у справі № 334/2486/21, яким визнав недійсним договір дарування 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та скасував рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на житловий будинок (т.1 а.с. 11-19).
21 лютого 2023 року Запорізький апеляційний суд за результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 прийняв постанову, згідно з якою рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2022 року та додаткове рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 жовтня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким указаний позов залишив без задоволення. (т.1 а.с. 23-28)
06 березня 2024 року Верховний Суд прийняв постанову, згідно з якою постанову Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2023 року скасував, а рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 27 вересня 2022 року залишив у силі. (т.1 а.с. 29-38)
29 квітня 2024 року державний реєстратор Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради на виконання зазначених судових рішень припинив право власності ОСОБА_1 на частку житлового будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 376904600 від 02.05.2024.
Право власності на 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровані за ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.05.2024 № 377284596. (т.1 а.с. 40-42)
21 червня 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Хохлов К.К., на підставі заяви товариства, прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 62939794. Відповідно до вказаної постанови залишок нестягненої суми за виконавчим документом становить 905 666,74 гривень. (т.1 а.с. 43-44)
28 червня 2024 року приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Коцинян М.О. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 75411249. (т.1 а.с. 47)
Отже, право власності на 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровані за боржником у виконавчому провадженні ОСОБА_2 , а 11/25 часток земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок – за іншою особою ОСОБА_1 . 
Установивши, що ОСОБА_1 набула право власності на частку житлового будинку за правочином, який в подальшому був визнаний судом недійсним як фраудаторний, суд першої інстанції обґрунтовано виснував про те, що остання неправомірно набула право власності і на земельну ділянку, на якій розташовано будинок. 
Доводи апеляційної скарги про те, що на час прийняття міською радою оскаржуваного рішення про приватизацію земельної ділянки ОСОБА_1 була власником будинку і відтак мала право на набуття у власність земельної ділянки, на якій розташовано будинок, є неспроможними.
За положенням ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого права і що оспорюваних рішенням міської ради його права як стягувача у виконавчому провадженні не порушені, є також безпідставними. 
Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно зі статтею 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду стосовно того, що для реалізації позивачем права на звернення з позовом до суду не має значення, чи є позивач безпосереднім учасником спірних правовідносин. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. У такому разі рішення суду забезпечить поновлення порушеного права позивача, а у разі неможливості такого поновлення – гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію.
Вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20. Суд виснував, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
У цій справі вимога про визнання недійсним спірного рішення в частині передачі права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 ґрунтується на відсутності в останньої права власності на частку житлового будинку, розташованого на цій земельній ділянці; відсутність права власності на частку житлового будинку підтверджується рішенням суду про визнання недійсним договору дарування як фраудаторного; юридичним наслідком визнання договору дарування недійсним стало повернення частки у житлового будинку у власність ОСОБА_2 , внаслідок чого частка житлового будинку і частка земельної ділянки натепер зареєстровані за різними особами.
Таким чином, наявність зареєстрованого права власності на 11/25 часток земельної ділянки за ОСОБА_1 порушує права позивача, адже позбавляє приватного виконавця можливості звернути стягнення на частку житлового будинку, належну ОСОБА_2 в порядку статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що звернення до суду з цим позовом спрямоване насамперед на захист майнових прав та інтересів позивача, а не на перевірку управлінських дій суб`єкта владних повноважень. Та обставина, що відповідачем у справі є орган місцевого самоврядування, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.
Колегія суддів погоджується із тим, що з наведених вище мотивів суд першої інстанції визнав неспроможними твердження відповідачів про неможливість оспорювання рішення Запорізької міської ради у зв`язку з його реалізацією. Саме по собі виконання спірного рішення не свідчить про неможливість порушення ним цивільних прав та інтересів позивача. Протилежний підхід надає «абсолютної» сили рішенню органу місцевого самоврядування і нівелює конституційне право на судовий захист, адже не допускає оскарження рішення після його реалізації.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Отже, спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. У будь-якому разі слід ураховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту, чи призведе це до кінцевої мети, якої прагне досягти позивач, звертаючись до суду.
Згідно із ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Відповідно до положень статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
За змістом приписів статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. Разом із житловим будинком, об`єктом незавершеного будівництва стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.
Згідно зі ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.
Ужите в статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» слово «належить» суд тлумачить розширено, тому констатує, що задля можливості звернення стягнення на житловий будинок, земельна ділянка на якій він розташований, має належати боржникові як на праві власності, так і на праві користування.
Судом першої інстанції правильно зазначено, що саме реєстрація права власності на частку житлового будинку і частку земельної ділянки за різними особами ( ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ) унеможливлює звернення стягнення на майно боржника.
Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції встановив, що вимога Товариства про визнання недійсним рішення Запорізької міської ради в частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0328 га, що становить 11/25 часток від земельної ділянки загальною площею 0,0746 га є законною і обґрунтованою.
Доводи апеляційної скарги про те, що наслідком скасування рішення міської ради спірна земельна ділянка повернеться у власність територіальної громади, в не боржника ОСОБА_2 , а відтак права стягувача не будуть відновлені, є неспроможними.
Зі скасуванням оскаржуваного рішення міської ради буде відновлено право боржника ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою, на якій розташовано належний йому на праві власності житловий будинок. 
Доводи апеляційної скарги про недоведеність позову, про неповноту дослідження доказів та про необґрунтованість судового рушення є неспроможними та спростовуються матеріалами справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Приладешева Наталія Геннадіївна, залишити без задоволення.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2026 року у цій справі залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови. 

Повний текст постанови складено 26 червня 2026 року.

Головуюча І.В. Кочеткова

Судді М.С. Гончар 

С.В. Кухар