Єдиний унікальний номер справи 135/1140/25
Номер провадження 2/333/941/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України 
16 червня 2026 року місто Запоріжжя Комунарський районний суд міста Запоріжжя	
у складі: за участю: 	головуючого – судді секретаря судового засідання  позивача	Стоматова Е.Г. Бережної Д.О. Євтушенко С.В.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадженнч, в режимі відеоконференції. цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Нововолинської міської ради як орган опіки та піклування (пр.. Дружби, буд. 27, м. Нововолинськ, Волинська область, 45400), Служба у справах дітей Мелітопольської міської ради Запорізької області (69035, Запорізька обл., місто Запоріжжя, пр.Соборний, вул. Якова Новицького будинок 143/7) про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів на утримання дитини, - 

ВСТАНОВИВ:
14 жовтня 2025 року на виконання ухвали судді Нововолинського міського суду Волинської області від 23 вересня 2025 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Нововолинської міської ради як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів на утримання дитини, направлено за підсудністю до Комунарського районного суду міста Запоріжжя.
В обґрунтування позову зазначив, що з 18 жовтня 2002 року по 03 липня 2024 року позивач перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 . Від шлюбу мають двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Через оголошення воєнного стану, вони усією сім`єю виїхали із окупованого ОСОБА_6 та прибули спочатку до м. Володимир, а потім до Нововолинська Волинської області в травні 2023 року. Усі четверо були взятті на облік як внутрішньопереміщені особи. З огляду на те, що у матері відповідача діагностували онкологію, окрім того, в м. Мелітополь залишилася ще бабуся дружини, за якою потрібен постійний догляд, його дружина прийняла рішення повернутися додому, щоб доглядати за своїми рідними. Натомість, позивач лишився із дітьми в м. Нововолинськ. Через деякий час дружина повідомила, що в сім`ю не повернеться дітей, попросила в позивача розлучення. І після цього почала ігнорувати усі телефонні дзвінки позивача. Донька, хоч і є повнолітньою, проте перебуває на повному утриманні позивача, оскільки є студенткою в Таврійському державному агротехнічному університету імені Дмитра Моторного, на денній формі навчання, і ще ніде не працює, та проживає разом з ним. Син навчається у 9-б класі Нововолинського ліцею № 6. Тільки позивач цікавиться шкільним життям, успіхами та поведінкою сина. ОСОБА_1 працевлаштований на посаді майстра електромашинного цеху на ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» ще з 17.09.2024 р. і до сьогодні, проте для належного утримання двох дітей необхідні значні кошти, у зв`язку з чим 18 листопада 2024 року Нововолинським міським судом Волинської області було винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Проте відповідач абсолютно не сплачує аліментів на утримання сина та ніяким чином не допомагає позивачу із утриманням та вихованням дитини. Позивач заброньований на роботі, що підтверджується доданою копією посвідчення № 233 від 30.12.2024 р. Діти отримали статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Відповідач жодним чином не піклується про спільного сина вже такий тривалий час, а саме: не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчанням, підготовкою до самостійного життя, абсолютно не спілкується з ним, хоча в теперішній час є безліч способів підтримувати зв`язок, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, то відповідно створились умови, які шкодять інтересам дитини. 
Усі вищеназвані дії є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Окрім того, з кожним місяцем збільшуються потреби сина. Позивач намагається всебічно розвивати, харчувати та одягати на належному рівні дитину. Обов`язкові витрати йдуть на: продукти харчування, одяг, вітаміни, засоби гігієни, іграшки. Фактично, дитина перебуває лише на моєму повному утриманні. Проживають в орендованій квартирі, є внутрішньо-переміщеними особами. Ціни на усе є високими, інших утриманців у відповідача немає, а відповідно позивач вважає за доцільним просити збільшення розміру аліментів на утримання дитини, адже біологічна матір теж повинна приймати у цьому участь, хоча б матеріально.
Ухвалою судді Нововолинського міського суду Волинської області від 09 квітня 2025 року відкрито провадження по справі. Вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 
Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 19 травня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду. 
24 червня 2025 року від головного спеціаліста служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно неповнолітнього ОСОБА_5 ..
Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 23 вересня 2025 року цивільну справу передано до Комунарського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2025 року прийнято до свого провадження та залучено в якості третьої особи – службу у справах дітей Мелітопольської міської ради Запорізької області.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2025 року витребувано докази від Державної прикордонної служби України. 
28 листопада 2025 року на адресу суду надійшла відповідь від головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. 
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. 
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав зазначених в ньому. 
Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила. Повідомлялась шляхом розміщення оголошення на сайті Судової влади України.
У судове засідання представник третьої особи - Виконавчий комітет Нововолинської міської ради як орган опіки та піклування не з`явився, але до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі. 
У судове засідання представник третьої особи - Служба у справах дітей Мелітопольської міської ради Запорізької області не з`явився, але надав суду заяву про розгляд справи без їх участі. Просить вирішити справу з урахуванням прав дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 121 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.
З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, згідно з вимогами ст. ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явився у судове засідання без поважних причин.
Прийнявши до уваги заяву представника позивача, суд ухвалою від 16 червня 2026 року постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося.
Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяву представника позивача, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 
Батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 10 лютого 2009 року.
Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 03 липня 2024 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
Згідно довідки від 01 вересня 2023 №751-5002937721 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ; проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
Згідно довідки від 03 грудня 2022 №751-5002368113 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ; проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до витягу з військово-облікового документа з Резерв+ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації строком до 26.11.2026 року. 
Факт працевлаштування позивача підтверджується довідкою №013 від 10 березня 2025 року.
Відповідно до довідки № 02-19/59 від 20 березня 2025 року, ОСОБА_5 навчається у 9-Б класі Нововолинського ліцею № 6 НМР Волинської області.
Також, відповідно до доповідної записки класного керівника ОСОБА_9 , встановлено, що батько ОСОБА_1 бере активну участь у житті дитини , відвідує батьківські збори, попереджує про відсутність дитини у школі, а також пред`являє пояснювальні записки та довідки про хворобу. З іншими законними представниками дитини у неї контакту немає. 
Рішенням № 371 від 20 березня 2025 року виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, ОСОБА_5 ..
Також було вислухано думку дитини.
В судовому засіданні ОСОБА_5 пояснив, що до травня 2022 року проживала всією сім`єю: матір, батько, сестра та він, проживали в м. Мелітополь. Потім вони виїхали до м. Володимирське, а потім до м. Нововолинськ. Приблизно в серпні 2023 року матір - ОСОБА_2 повернулась до м. Мелітополь, у зв`язку з необхідність догляду за своєю хворою матір`ю. До серпня 2024 року підтримували спілкування в телефонному режимі. ОСОБА_5 намагався потім додзвонитись до ОСОБА_2 , однак вона не відповідала на телефоні дзвінки.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 надала суду аналогічні пояснення. 
Суд враховував, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав носить рекомендаційний характер.
Висновком органу опіки та піклування – виконавчого комітету Нововолинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав від 19 червня 2025 №635, встановлено, що працівниками служби у справах дітей 10 червня 2025 року було проведено обстеження умов проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_6 . За результатами обстеження встановлено, що дитина проживає разом з батьком, ОСОБА_1 та сестрою, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у орендованій двокімнатній квартирі. Квартира з усіма зручностями, підведені усі комунікації, кімнати облаштовані меблями. Хлопець має окрему кімнату, в якій є все необхідне. На час обстеження проведено бесіду з ОСОБА_10 , з`ясовано, що мама, ОСОБА_8 , у серпні 2023 року повернулась за місцем свого проживання до м. Мелітополь. Більше року Микита з мамою зовсім не спілкується. Судовим наказом Нововолинського міського суду Волинської області від 18 листопада 2024 року з ОСОБА_2 стягнені аліменти на утримання сина. Заборгованість по сплаті аліментів станом на лютий 2025 року становила 9358,04 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданим відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області. На запит служби у справах дітей дирекцією Нововолинського ліцею № 6 надано інформацію від 29.05.2025 № 01-29/128 щодо емоційного стану дитини ОСОБА_11 , який є учнем цього закладу, а також дитячо-родинних відносин у сім`ї. Практичним психологом закладу освіти з`ясовано, що психоемоційний стан хлопця стабільний. Переважає позитивний емоційний настрій. Відкритий до спілкування, легко адаптується. Зі слів підлітка його мама, ОСОБА_8 , участі у його вихованні не приймає. Спілкування з сином не підтримує, фінансової допомоги не надає. Микита хоче жити з татом, який повністю забезпечує матеріальні та емоційні потреби сина. Психологічний клімат в сім`ї хороший. Питання щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 12.06.2025. ОСОБА_12 було завчасно повідомлено про засідання через соціальні мережі Viber та WhatsApp (повідомлення доставлено). Проте вона не з`явилася на засідання та не надала заперечень щодо розгляду питання за її відсутності. Ознайомившись з матеріалами справи, заслухавши пояснення ОСОБА_1 комісія прийшла до висновку, що є усі підстави вважати, що матір не виконує належним чином своїх батьківських обов`язків. ОСОБА_8 не зверталася ні до поліції, ні до органу опіки та піклування із заявами про створення їй перешкод щодо участі у вихованні Дитини. При вирішенні питання щодо надання висновку про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , взято до уваги те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, ї навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Керуючись статтями 19, 164, 165 Сімейного кодексу України, враховуючи вищенаведене, взявши до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини, виконавчий комітет Нововолинської міської ради, як орган опіки і піклування, виходячи виключно з найкращих інтересів дитини, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_13 батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з її свідомим ухиленням від виконання батьківських обов`язків.
Під час розгляду справи беззаперечно доведеною є обставина, що ОСОБА_1 проживає разом з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та забезпечує належне його виховання та утримання.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Положеннями статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).
У рішенні у справі «Мамчур проти України» ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Таким чином, принцип найкращих інтересів дитини, який є одним із фундаментальних принципів, закріплених у міжнародних актах та національному законодавстві України, означає пріоритетне врахування батьками, законними представниками дитини, органами влади, судом та іншими особами інтересів дитини під час вчинення дій або прийняття ними рішень, які спрямовані на задоволення будь-яких індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей розвитку.
У національному законодавстві підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, оскільки більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Разом із тим, спір виникає у надчутливих правовідносин, де в центрі повинні стояти інтереси дитини, а тому суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі, з урахуванням того, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, а поведінку батьків (матері/батька) змінити неможливо.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі№ 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».
За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні.
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні.
Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що відповідач протягом тривалого часу не займається вихованням дитини, не цікавиться її життям та станом здоров`я, не надає матеріальної допомоги, не спілкується та не відвідує її, не проявляє належного піклування, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.
Однак, позивачем, всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підставі яких можна дійти до безперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні дитини.
Недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.
У цій справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися зі сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, який залишився проживати з батьком.
Посилання позивачки на заборгованість відповідача зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Наявність у відповідача такої заборгованості може вказувати на неналежне виконання ним обов`язку щодо утримання дитини, проте не доводить свідомого ухилення від виховання дитини у розумінні статті 164 СК України.
Разом з тим, судом встановлено, що відповідач на теперішній час проживає на тимчасово окупованій території, у зв`язку з чим неможливо з`ясувати причини, з яких вона не виконує свої батьківські обов`язки. Проживання матері на тимчасово окупованій території не свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків, починаючи з часу початку військової агресії російської федерації до теперішнього часу.
Позбавлення батьківських прав без заслуховування особи є порушенням її прав. Згідно із законодавством, рішення про позбавлення батьківських прав може бути прийняте лише судом, який зобов`язаний забезпечити сторонам, зокрема батькам, можливість надати свої пояснення та докази.
Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Суд вважає, що відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення її батьківських прав.
Суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено.
Суд вважає висновок органу опіки та піклування жодним чином не мотивований, його зміст про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача є поверхневим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність застосування такого крайнього заходу, не наведено даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не з`ясовані та не встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та можливі причини такого ухилення.
З огляду на викладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які представник позивача посилався, як на підставу своїх вимог, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню.
Щодо збільшення розміру аліментів.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3ст. 51 Конституції України).
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Частиною 1 статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення права дитини на рівень життя, необхідний для її гармонійного розвитку, є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька.
В силу частини 3 статті 181, частини 1 статті 183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
За змістом статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналогічне роз`яснення міститься у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року.
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, пов`язаних з обов`язком батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Наведений висновок підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 682/3112/18 від 04 березня 2020 року.
При вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан, як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» з 1 січня 2026 року установлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 років до 18 років у розмірі 3 512 гривень на місяць.
Тобто, на даний час мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину віком до 18 років становить 3512,00 гривень.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що судовим наказом Нововолинського міського суду Волинської області від 18 листопада 2024 року у справі № 165/4979/24 наказано стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.
Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, виданого у березні 2025 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень у Запорізькій області Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заборгованість з листопада 2024 року по лютий 2025 рік складає 9358 гривень 04 копійки.
Таким чином позивачкем не надано будь-яких доказів на підтвердження зміни її матеріального або сімейного стану чи виникнення інших обставин, що відіграють суттєве значення в житті сторін чи їхньої малолітньої дитини, що є підставою для збільшення розміру аліментів.
Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, за яких стягуваного розміру аліментів з відповідача недостатньо для утримання сина та забезпечення якнайкращих інтересів дитини, враховуючи також і той факт, що утримання дитини є обов`язком обох батьків, як і не надано доказів на підтвердження розміру витрат, які несе позивач для забезпечення належного утримання дитини з урахуванням її найвищих інтересів.
Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, в їх сукупності, враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що відсутні достатні підстави для збільшення розміру аліментів, визначених судовим наказом Нововолинського міського суду Волинської області від 18 листопада 2024 року, а тому у задоволенні вказаної позовної вимоги необхідно відмовити.
Керуючись ст. 12, 81, 89, 200, 206, 223, 263, 265, 280-282 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Нововолинської міської ради як орган опіки та піклування (пр.. Дружби, буд. 27, м. Нововолинськ, Волинська область, 45400), Служба у справах дітей Мелітопольської міської ради Запорізької області (69035, Запорізька обл., місто Запоріжжя, пр.Соборний, вул. Якова Новицького будинок 143/7) про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів на утримання дитини.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.
Повний текст судового рішення складено 26 червня 2026 року.
Суддя Комунарського районного суду 
міста Запоріжжя        Е.Г. Стоматов