Справа № 303/5298/24

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 

03.06.2026 м. Ужгород

Суддя Закарпатського апеляційного суду Бисага Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за апеляційною скаргою адвоката Пензеника В.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 грудня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
Постановою судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 грудня 2024 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та застосовано відносно неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 605 грн 60 коп. 
Відповідно до постанови суду, - 13 червня 2024 року о 15 годині 30 хвилин на вулиці Латоричній, 2 в смт Кольчино Мукачівського району Закарпатської області, ОСОБА_1 керувала т/з ВАЗ 21104 н.з. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме, звужені зіниці очей, які не реагують на світло, підвищена жвавість рухів та мови, почервоніння обличчя. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в установленому порядку відмовилася. Своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Не погоджуючись з даною постановою суду, адвокат Пензеник В.І., в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження по справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Вважає постанову незаконною, необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильністю, неповнотою проведеного судового розгляду, порушенням права на справедливий судовий розгляд, порушенням принципу верховенства права. Зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки остання погодилася на проходження такого огляду, однак не була доставлена поліцейськими до медичного закладу в належному порядку. Крім того, стверджує наявний відеозапис не є безперервним, з 15.21 годині до 17.01 години він взагалі відсутній. Посилається на те, що направлення ОСОБА_1 на проходження огляду не вручалося їй, в ньому зазначений медичний заклад, якого не існує, зазначений час на ньому не підтверджено відеозаписом та свідчить про його складання вже після складання протоколу про адміністративне правопорушення. Зазначає, що ОСОБА_1 не була повідомлена про свої права, визначені статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та її захисника – адвоката Пензеника В.І., неявка яких із урахуванням положень ч. 6 ст. 294 КУпАП не перешкоджає її розгляду. При цьому, враховується те, що останні належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, а розгляд справи за клопотаннями сторони захисту вже неодноразово відкладався. Заяви про відкладення розгляду справи не надходили.
Приймаючи рішення про розгляд справи без участі  ОСОБА_1 та її захисника – адвоката Пензеника В.І., враховуються і вимоги чинного законодавства щодо розгляду справи в розумні строки.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши мотиви і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Згідно положень ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти вмотивоване законне рішення.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи дотримався зазначених вимог закону, повно й всебічно з`ясував усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, в тому числі й щодо накладення адміністративного стягнення.
Так, з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №488325 від 13 червня 2024 року, вбачається, що в цей же деньо 15 год. 30 хв. на вулиці Латоричній, 2 в смт Кольчино Мукачівського району Закарпатської області, ОСОБА_1 керувала т/з ВАЗ 21104 н.з. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме, звужені зіниці очей, які не реагують на світло, підвищена жвавість рухів та мови, почервоніння обличчя. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в установленому порядку відмовилася, чим порушила вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Вказаний протокол відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оформлений компетентним органом в межах повноважень наданих особі, яка його склала, в якому чітко викладено як суть правопорушення так і інші відомості, необхідні для правильного вирішення даної справи. Своїм підписом у протоколі ОСОБА_1 підтвердила, що права та обов`язки їй роз`яснені, зі змістом протоколу ознайомлена, пояснення надала на окремому аркуші.
У зв`язку з наведеним, апеляційним судом відхиляються доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_1 не була повідомлена про свої права, визначені статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП.

Незважаючи на заперечення вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, вина ОСОБА_1 стверджується: вказаним протоколом про адміністративне правопорушення, у якому викладені обставини вчиненого правопорушення; письмовими поясненнями ОСОБА_1 , в яких вона свою вину визнала та зазначила, що вживала наркотики напередодні; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 13.06.2024; зобов`язанням про відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом ВАЗ 21104 н.з. НОМЕР_1 ; копією Акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 13.06.2024; довідкою №9078/106/26/1/01/7-2024 від 14.06.2024 з Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області про отримання гр. ОСОБА_1 посвідчення водія серії НОМЕР_2 категорії В, В1; дослідженим відеозапису з місця події, яким під час відеофіксації зафіксовано обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, зокрема, керування нею транспортним засобом, зупинку співробітниками поліції, пропозицію пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі, безумовну відмову ОСОБА_1 від проведення такого огляду. Додатково суд зазначає, що ОСОБА_1 на місці зупинки підтвердила вживання нею заборонених речовин, зокрема, «білої кристалічної речовини». В подальшому, поліцейськими у ОСОБА_1 виявлено згорток фольги, всередині якої знаходилася біла порошкоподібна кристалічна речовина, яка, зі слів ОСОБА_2 , мала наркотичне походження. З протоколом ОСОБА_1 ознайомилася, жодних заперечень не висловлювала; поясненнями працівників поліції, які надані ними 16.12.2024 та які зазначили, що в ході патрулювання зупинили ОСОБА_1 , яка керувала легковим автомобілем, за непристебнутий пасок безпеки. У зв`язку з виявленням у ОСОБА_1 ознак наркотичного сп`яніння їй було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння в медичному закладі, на що ОСОБА_1 спочатку погодилася, однак пізніше відмовилася.

Досліджені та покладені в основу рішення суду першої інстанції докази, які були перевірені під час апеляційного розгляду, є належними та допустимими доказами по справі у розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки складені уповноваженими особами, відповідно до процедури їх збирання та у своїй сукупності дають підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у відмові особи, яка керує транспортним засобом з ознаками наркотичного сп`яніння, від проходження в установленому законом порядку огляду з метою встановлення стану наркотичного сп`яніння при обставинах встановлених постановою судді першої інстанції від 16 грудня 2024 року, чим було порушено вимоги п. 2.5 ПДР України, тобто ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Стороною захисту в поданій апеляційній скарзі не наведено жодних переконливих аргументів на спростування висновків місцевого суду про наявність належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_1 у вчиненні вказаного правопорушення.
Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено будь-яких даних, які би давали підстави вважати, що поліцейські були упереджені при направленні водія ОСОБА_1 на огляд з метою визначення стану наркотичного сп`яніння, та складанні щодо неї протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та оформленні інших матеріалів справи.
Тому, апеляційний суд доходить висновку, що поліцейські при виконанні своїх функціональних обов`язків діяли у межах наданих їм повноважень.
Твердження в апеляційній скарзі сторони захисту про те, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки остання погодилася на проходження такого огляду, однак не була доставлена поліцейськими до медичного закладу в належному порядку, апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.
З постанови суду першої інстанції вбачається, зокрема з пояснень свідка ОСОБА_3 , які надані ним у судовому засіданні, що після того як на службовому автомобілі поліцейські разом з ОСОБА_1 поїхали до лікарні для проведення огляду остання повідомила, що визнає провину та не хоче ганьбитися, у зв`язку з чим вони повернулися на місце зупинки, де в подальшому ОСОБА_1 відмовилася від проходження такого огляду. 

Свідок ОСОБА_4 також пояснив, що сплив певного проміжку часу з моменту виявлення у ОСОБА_1 ознак сп`яніння та оформленням відповідного протоколу, пов`язаний з виявленням у ОСОБА_1 речовини, схожої на наркотичну, у зв`язку з чим була викликана слідчо-оперативна група.

З наданих стороною захисту доказів у суді першої інстанції вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне придбання, зберігання, перевезення психотропних речовин без мети збуту за фактом виявлення у неї 13 червня 2024 року психотропної речовини, обіг якої обмежено, метамфетаміну. 
Отже доводи апелянта про те, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння,, є неспроможними та спростовуються наявними вище вказаними доказами.
Доводи сторони захисту про те, що наявний відеозапис не є безперервним, жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки ніким у встановленому законом порядку не спростовано зафіксовані на відеозаписові події та не визнано їх такими, що містять ознаки монтажу.
На зазначеному відеозаписові об`єктивно за допомогою технічного засобу відеозапису зафіксовано обставини вчинення адміністративного правопорушення водієм, що мають істотне значення для правильного вирішення даної справи у взаємозв`язку з іншими зібраними доказами. та сумнівів щодо його достовірності та допустимості не викликає, оскільки фіксує обставини, які відносяться до зазначеної в протоколі події та не містить ознак фальсифікації, а тому всупереч доводам апеляційної скарги визнається належним та допустимим доказом в справі.
Стосовно тверджень сторони захисту про те, що направлення ОСОБА_1 на проходження огляду не вручалося їй, в ньому зазначений медичний заклад, якого не існує, зазначений час на ньому не підтверджено відеозаписом та свідчить про його складання вже після складання протоколу про адміністративне правопорушення, апеляційний суд зазначає, що ані вимогами КУпАП, ані положеннями Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС та МОЗ України від 09 листопада 2015 року №1452/735, не передбачено складання та надання правопорушнику направлення на огляд з метою виявлення стану сп`яніння у випадку відмови особи від проходження такого огляду.
Отже, невизнання ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційним судом розцінюється як лінія захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності.
Всупереч доводам сторони захисту, апеляційним судом не встановлено порушень порядку проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 відповідно до ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року.
До того ж, апеляційний суд звертає увагу на те, що з моменту вчинення ОСОБА_1  адміністративного правопорушення та по теперішній час, остання не зверталася зі скаргами щодо незаконності дій поліцейських. Тобто незаконність дій інспекторів не встановлена будь-яким судовим рішенням або висновком компетентного органу.
За таких обставин, відсутні підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення.
Отже, будь яких доказів щодо відсутності вини ОСОБА_1  у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційному суду не надано.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 є суб`єктом відповідальності за інкриміноване їй правопорушення, оскільки, таким є виключно водій, тобто особа, яка керувала транспортним засобом, так як матеріали справи містять достатні відомості на підтвердження даного факту, а тому, на неї поширюються вимоги п.2.5 ПДР України, що покладають на водія обов`язок, на вимогу працівника поліції, пройти в установленому порядку медичний огляд для встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Доводи наведені в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу і не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Тобто сам факт відмови ОСОБА_1 , як особи, що керувала транспортним засобом, від проходження огляду був причиною притягнення її до адміністративної відповідальності.
Таким чином, апеляційний суд не вбачає переконливих доводів, які б вказували на істотні порушення, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, які є безумовною підставою для його скасування, та які б спростовували висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Оцінивши матеріали справи та наведені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, своєчасному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю, апеляційний суд приходить до висновку, що факт вчинення ОСОБА_1 13 червня 2024 року адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, доведено повністю та поза розумним сумнівом, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про притягнення її до адміністративної відповідальності. Твердження апелянта про відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є надуманими та безпідставними.
В апеляційній скарзі містяться також інші доводи, які зводяться до дослівного викладу положень КУпАП, без їх належного співвідношення до доказів та фактичних обставин цієї справи, тому не потребують детального аналізу апеляційним судом, оскільки не мають вирішального значення у цьому провадженні, виходячи із предмету та меж доказування у даній категорії справ, а правова оцінка та мотиви апеляційного суду за всіма ключовими доводам сторони захисту, на які апелянт акцентував увагу в апеляційній скарзі, викладені вище.
Застосовуючи такий підхід, апеляційний суд виходить з усталеної практики Європейського суду з прав людини щодо мотивування судового рішення. І хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 р., заява № 4909/04, § 58). Суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені.
Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, і матеріали справи їх не містять.
Порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.
Отже, судом першої інстанції з урахуванням вимог ст. 33 КУпАП, зокрема, характеру вчиненого правопорушення, особи порушника та обставин справи, правильно вирішено питання про кваліфікацію діянь ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік відповідно до санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що хоч і є суворим, проте безальтернативним видом стягнення.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції і вважає, що з врахуванням наведених обставин, допущене ОСОБА_1 порушення правил дорожнього руху є грубим та потенційно небезпечним як для самої особи, яка керує транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, так і для інших учасників дорожнього руху, тяжкість ймовірних наслідків.

Порушень вимог закону, які б ставили під сумнів доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та необґрунтованість накладеного на неї адміністративного стягнення, не вбачається, відтак постанова суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування немає, а тому апеляційна скарга адвоката Пензеника В.І., в інтересах ОСОБА_1 , задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Пензеника В.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 грудня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя Т.Ю. Бисага