П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/6245/25	

Перша інстанція: суддя Брагар В. С.,
повний текст судового рішення
складено 16.02.2026, м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Джабурія О.В.
суддів - Вербицької Н.В.
- Кравченка К.В.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними наказів, зобов`язання вчинити певні дії, -
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

18 червня 2025 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулась до адміністративного суду із позовом до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , якому просила суд (з урахуванням зміни предмету позову):
- визнати протиправним Наказ командира військової часини НОМЕР_1 на підставі якого було здійснено виплату грошового забезпечення і виплачена винагорода відповідно до ПКМУ №168 від 28.02.2022 року та грошове забезпечення безвісти зниклого військового ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 , а саме його матері ОСОБА_4 в період з серпня 2022 року по червень 2023 року включно. 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 виплату грошового забезпечення і винагороду відповідно до ПКМУ №168 від 28.02.2022 року та грошове забезпечення безвісти зниклого військового ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 , за період з серпня 2022 року по червень 2023 року включно.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що військова частина НОМЕР_1 протиправно здійснила розподіл грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця шляхом виплати за період з серпня 2022 року по червень 2023 року включно його матері, оскільки у зниклого безвісті військовослужбовця є неповнолітня донька - ОСОБА_2 , яка перебуває у другій черзі на ці виплати, тоді як матір - третє. Відтак, військова частина НОМЕР_1 порушила положення Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884.
Представник відповідача - Міністерства оборони України, просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначав, що грошове забезпечення військовослужбовців, які зникли безвісті виплачується щомісяця членам сімей військовослужбовців, виключно військовою частиною в якій військовослужбовець обліковується як зниклий безвісті, на підставі наказів командирів військових частин, в якій військовослужбовець обліковується як зниклий безвісті. Тобто, Міністерство оборони України, згідно вимог зазначених нормативно – правових актів кабінету міністрів, не приймає рішень про виплату (не виплату) грошового забезпечення та додаткової винагороди членам сімей військовослужбовців які зникли безвісті. З урахуванням зазначеного Міністерством оборони України жодних прав позивача не порушено. 
Представник відповідача, військової частини НОМЕР_1 , заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив в обґрунтування своєї правової позиції, що у відповідача було відсутнє свідоцтво про народження дитини зниклого безвісти військовослужбовця, але навіть за його наявності військова частина не могла б відмовити у виплаті його матері. Також, на момент виникнення спірних правовідносин за військовою частиною не було закріплено обов`язку з`ясування кола осіб, що мають право на отримання виплат.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними наказів, зобов`язання вчинити дії - задоволений. Визнано протиправними Накази командира військової часини НОМЕР_1 від 20.06.2023 року №2236 та від 20.07.2023 року №2464, на підставі яких здійснено виплату грошового забезпечення і виплачена винагорода відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року та грошове забезпечення безвісти зниклого військового ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 , а саме його матері ОСОБА_4 в період з серпня 2022 року по червень 2023 року включно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 виплату грошового забезпечення і грошової винагороди відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року безвісти зниклого військового ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 , за період з серпня 2022 року по червень 2023 року включно. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в сумі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок). 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, апелянтом посилався на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Позивач звернулася в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 через ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про отримання виплат, що підтверджується заявою від 15.06.23 року, заявою від 16.08.23 року, заявою від 02.10.2023 року. 
Підставою для звернення стало те, що її рідний батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуваючи на службі у ЗСУ зник безвісти, що підтверджується сповіщенням сім`ї № 199 від 30.08.2022 року та витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 .
Через відсутність відповідей представником позивача 30.11.2023 року було направлено адвокатський запит під вихідним №40 до Командира військової частини НОМЕР_1 через ІНФОРМАЦІЯ_3 з проханням повідомити про результати розгляду заяв від ОСОБА_1 щодо здійснення виплат для отримання грошового забезпечення на доньку ОСОБА_2 , зниклого безвісти солдата ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) за період з 08.2022 року по 06.2023 року включно та надати письмові відповіді на заяви які надійшли на адресу частини від ОСОБА_1 .
У відповідь на адвокатський запит були надані копії заяв позивача, запитів до військової частини та витяг з наказу.
Відповідно до виписки по надходженням по картці/рахунку і додатковим рахункам за період з 13.08.2022 – по 28.11.2023 року на рахунок позивача щомісяця надходили лише аліменти на утримання дитини до 15.08.2023 року, а вже з 15.08.2023 року на рахунок позивача почали надходити належне грошове забезпечення та винагорода відповідно до ПКМУ №168 від 28.02.2022 року.
Через Координаційний штаб з питань поводження з військовополоненими Південного регіону та через и на гарячу лінію Міністерства оборони України, Позивач дізналася що в період з серпня 2022 року по червень 2023 року грошове забезпечення та винагорода відповідно до ПКМУ №168 від 28.02.2022 року надходила матері безвісти зниклого військовослужбовця, ОСОБА_4 .
Вважаючи, що грошове забезпечення безвісти зниклого військовослужбовця були протиправно нараховані та виплачені його матері, позивачка звернулась в інтересах ОСОБА_2 , з даним адміністративним позовом. 
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 1 Закону №2011-XII визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.6 ст.9 Закону №2011-XII, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія згаданого пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства – незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Згідно абз.1 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Згідно абз.2 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII, порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Пунктом 2 розділу ХХХ Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.
Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.
Згідно п.3 розд.ХХХ Порядку №260, грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку №884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.
Так, Порядком №884 визначається механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх.
У цьому Порядку під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (п.2 Порядку №884).
За змістом п.3, 4 Порядку №884, за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви додаються:
-копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування);
-довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті);
-копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності);
-копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності);
-копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).
Пунктом 5 Порядку №884 передбачено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі. У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі : подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.
Згідно п.6 Порядку №884, виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей, зокрема, військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленого законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації), зокрема, протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Пунктом 7 Порядку №884 визначено, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства – незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.
Колегія суддів звертає увагу, що ч.6 ст.9 Закону №2011-XII та п.7 Порядку №884 дає підстави для висновку, що першочергове право на виплату грошового забезпечення мають дружина (чоловік) військовослужбовця.
В разі їх відсутності це право переходить до повнолітніх дітей військовослужбовця, які проживають разом із ним. На рівні із особами другої черги право на отримання грошового забезпечення мають: 1) законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства – незалежно від їх віку); 2) особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців.
У випадку, якщо військовослужбовець не перебуває у шлюбі та не має неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні та/або повнолітніх дітей, які проживають разом із ним, право на отримання грошового забезпечення переходить до батьків військовослужбовця.
Крім того, у випадку наявності декількох осіб, що мають право на виплату їм грошового забезпечення, сума виплати розподіляється рівними частками на кожного (кожну) із них.
Як встановлено судами ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуваючи на службі у ЗСУ зник безвісти, що підтверджується сповіщенням сім`ї № 199 від 30.08.2022 року та витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до витягів з наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 20.06.2023 року №2236 та від 20.07.2023 року №2464 виплата сум грошового забезпечення здійснювалась за період з серпня 2022 року по червень 2023 року матері зниклого безвісти військовослужбовця, ОСОБА_4 .
Позивачка звернулася в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 через ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про отримання виплат, що підтверджується заявою від 15.06.23 року, заявою від 16.08.23 року, заявою від 02.10.2023 року.
Колегія суддів наголошує, що неповнолітні діти військовослужбовців в особі їх законних представників відносяться до другої черги осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця, в той час як батьки - до третьої.
Отже, позивачка, як мати дитини безвісно відсутнього ОСОБА_3 є законною представницею неповнолітньої доньки зниклого безвісті ОСОБА_3 .
Колегія суддів критично відноситься до доводів апелянта про те, що у в/ч НОМЕР_1 не було інформації про наявність доньки у військовослужбовця.
Більше того, колегія суддів наголошує, що до заяви про виплату грошового забезпечення серед інших документів додаються копії свідоцтв про народження дітей, втім заявником не було додано копії свідоцтва про народження дитини, а відповідачем у свою чергу не перевірено повноти поданого пакету документів (п. 4 Порядку №884).
При цьому, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі, зокрема, подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку (п.5 Порядку №884).
Проте, відповідач не прийняв рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів за заявою матері, натомість з порушенням вимог законодавства призначив виплату грошового забезпечення матері, в той час як така виплата мала здійснюватись законному представнику неповнолітньої доньки військовослужбовця.
Виплата грошового забезпечення законним представникам неповнолітніх дітей (в розглядуваному випадку матері неповнолітньої дитини) зниклого безвісті військовослужбовця здійснюється за умови відсутності у військовослужбовця офіційної дружини (чоловіка), оскільки саме така особа має першочергове право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця.
Тобто, батьки зниклого безвісти військовослужбовця мають право на отримання грошового забезпечення такого військовослужбовця лише за умови відсутності шлюбних відносин, а також відсутності дітей зникло безвісті військовослужбовця.
Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.
Отже, відповідно до положень згаданої статті за батьком неповнолітньої дитини зберігається обов`язок щодо її забезпечення.
Вимоги Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх також не встановлюють будь-яких винятків стосовно дітей.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав визнати протиправним та скасувати оспорювані накази командира в/ч НОМЕР_4 Накази командира військової часини НОМЕР_1 від 20.06.2023 року №2236 та від 20.07.2023 року №2464, на підставі яких здійснено виплату грошового забезпечення і виплачена винагорода відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року та грошове забезпечення безвісти зниклого військового ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 , а саме його матері ОСОБА_4 в період з серпня 2022 року по червень 2023 року включно, оскільки такий в цій частині не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені ч.2 ст.2 КАС України.
Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зобов`язання відповідача здійснити ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 виплату грошового забезпечення і грошової винагороди відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року безвісти зниклого військового ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 , за період з серпня 2022 року по червень 2023 року включно.
Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.В. Джабурія	
Судді	  	К.В. Кравченко   Н.В. Вербицька