УХВАЛА

14 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 757/4091/20-ц
провадження № 61-3137 ск 26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Петрова Є. В. розглянувши касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, в інтересах якої діє представник Яровий Ярослав Валерійович, на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю,

ВСТАНОВИВ:

1. У грудні 2024 року Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі - ГУ ДКС України у місті Києві)звернулося до суду із заявою про виправлення описки у виконавчому документі.

2. Ухвалою від 07 липня 2025 року Печерський районний суд міста Києва заяву представника ГУ ДКС України у місті Києві Ярового Я. В. про виправлення описки у виконавчому документі задовольнив.

3. Постановою від 03 лютого 2026 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 7 липня 2025 року скасував. У задоволенні заяви про виправлення описки у виконавчому документі відмовив.

4. 16 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив ухвалити додаткове рішення у справі, яким стягнути з ГУ ДКС України у місті Києві на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції в розмірі 3 200,00 грн.

5. Додатковою постановою від 17 лютого 2026 року Київський апеляційний суд заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив. Ухвалив додаткове рішення, яким стягнув із ГУ ДКС України у місті Києві на користь ОСОБА_1 3 200,00 грн витрат на правову допомогу у суді першої інстанції.

6. У березні 2026 року до Верховного Суду засобами Електронного суду надійшла касаційна скарга ГУ ДКС України у місті Києві, в інтересах якої діє Яровий Я. В., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувану додаткову постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді першої інстанції відмовити.

7. Ухвалою від 25 березня 2026 року Верховний Суд залишив касаційну скаргу без руху та надав заявнику строк на усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги, а саме - для сплати судового збору.

8. На виконання вимог зазначеної ухвали заявник подав заяву про усунення недоліків касаційної скарги, до якої долучив платіжну інструкцію від 01 квітня 2026 року № 299 на підтвердження сплати судового збору.

9. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

10. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

11. Так, відповідно до пункту 25 частини першої статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо виправлення помилки у виконавчому документі або визнання його таким, що не підлягає виконанню.

12. Частиною першою статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень, встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку:
1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті;
2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку;
3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

13. Отже, ухвала суду першої інстанції про виправлення помилки у виконавчому документі або визнання його таким, що не підлягає виконанню не віднесена до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, так як переглядалася в апеляційному порядку на підставі пункту 25 частини першої статті 353 ЦПК України, який відсутній в переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені в касаційному порядку після їх апеляційного перегляду згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України, а постанова апеляційного суду за результатами перегляду ухвали суду першої інстанції щодо виправлення помилки у виконавчому документі або визнання його таким, що не підлягає виконанню не може бути переглянута судом касаційної інстанції, оскільки не є постановою суду апеляційної інстанції, ухваленою за результатами апеляційного перегляду справи за скаргою на рішення суду. 

14. Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

15. Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 270 ЦПК України, воно не може змінити суті основного рішення або містити у собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви (пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

16. Процесуальний інститут додаткового судового рішення дає можливість виправити помилки суду, спричинені недотриманням вимог судового рішення, зокрема, щодо наявності в ньому відповіді на всі заявлені вимоги позивача, наявності суджень суду щодо способу виконання судового рішення у випадку, коли такі судження є необхідними, вирішення питання про судові витрати.

17. Таким чином, додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.

18. Додаткове рішення не може виходити за межі спірних правовідносин, встановлювати нові юридичні факти та вирішувати питання, які не входили до предмету спору, а так само, які вирішені не так, як вважає за потрібне сторона по справі.

19. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначила, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.

20. З огляду на зазначене, оскільки не підлягає касаційному оскарженню ухвала суду першої інстанції, щодо виправлення помилки у виконавчому документі, після її перегляду в апеляційному порядку, то і додаткове судове рішення (додаткова постанова), яким вирішено питання відшкодування судових витрат також не підлягає касаційному оскарженню, оскільки є невід`ємною частиною основного рішення у справі.

21. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

22. Системне тлумачення статей 353, 389 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.

23. Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на касаційне оскарження деяких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на оскарження таких ухвал місцевого суду (та постанов суду апеляційної інстанції за результатами їх перегляду) взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі.

24. Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

25. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала на те, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. 

26. Згідно з положенням частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

27. Враховуючи наведене, оскільки ГУ ДКС України у місті Києві подало касаційну скаргу на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

28. Крім цього, Верховний Суд звертає увагу на те, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті провадження) виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України, тому не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 389-392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною першою статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю, за касаційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, в інтересах якого діє представник Яровий Ярослав Валерійович, на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді /підпис/ В. В. Пророк

/підпис/ А. А. Калараш

/підпис/ Є. В. Петров