ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 615/1633/24 Головуючий суддя І інстанції Левченко А. М.
Провадження № 22-ц/818/2738/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про приватну власність, з них:

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2026 року  м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є., 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в особі представника Чернявського Антона Володимировича на рішення Валківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2025 року за позовом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Аграрна компанія «Добродій», про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,-
в с т а н о в и в :
Представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області звернувся до Валківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Аграрна компанія «Добродій» про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.
В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6321285000:03:000:0464 була ОСОБА_3 у 2018 році приватизована незаконно, після чого за договором купівлі-продажу, серія та номер: 1789, виданого 28.02.2019 року він продав її ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на підставі чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності від 28.02.2019, номер відомостей про речове право: 30496376.
У подальшому, 19.04.2023 року ОСОБА_1 передала земельну ділянку з кадастровим номером 6321285000:03:000:0464 в оренду ТОВ «Аграрна компанія «Добродій», договір оренди землі, серія та номер: 91, виданий 19.04.2023, дата державної реєстрації речового права 25.05.2023, номер запису про інше речове право: 50465365.
Враховуючи викладене та з метою відновлення порушеного права держави на земельну ділянку, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області вважає, що земельна ділянка з кадастровим 6321285000:03:000:0464 має бути повернута із незаконного чужого володіння у власність держави та просить:
- витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 6321285000:03:000:0464 у власність держави шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за власником - державою в особі Головного управління Держтеокадастру у Харківській області - права власності на земельну ділянку з каластровим номером 6321285000:03:000:0464;
- стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 3 028,00 грн.
Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що останній власник спірної земельної ділянки – відповідачка ОСОБА_1 є добросовісним її набувачем, а тому витребування від неї цього майна має відбуватися з попередньою компенсацією її власності, але відповідної грошової суми в якості депозиту позивач не поклав.
Не погоджуючись із вищевказаним представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області – Чернявський А.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, новим рішенням задовольнити позовні вимоги.
Скарга мотивована тими ж самими вищевказаними аргументами, які були наведені на обґрунтування позову та вказано, що суд першої інстанції помилково не врахував зазначені обставин та не взяв до уваги докази щодо введення в оману посадових осіб Головного управління Держгеокадастру у Харківській області при поданні заяви ОСОБА_3 із вказанням недостовірної інформації, що ним не було використано право на отримання земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства.
Судом першої інстанції не враховано та не надано належної правової оцінки доводам позивача про те, що органи, які відповідно до повноважень, визначених статтею 121 Земельного кодексу України, здійснюють розпорядження земельними ділянками державної або комунальної власності, не наділені повноваженнями здійснювати перевірку достовірності поданої заявником інформації та документів а мають здійснювати розгляд клопотань щодо виділення земельних ділянок у власність виключно в межах та у відповідності до вимог, визначених частиною 7 статті 118 ЗК України.
Вважає, що відповідно до правових висновків, які були висловлені у постанові Великої Палати Верxовного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). 
Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
З урахуванням викладеного, витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідача на підставі приписів статті 388 ЦК України здійснюється у зв`язку із встановленням порушення вимог частини четвертої статті 116 ЗК України при безоплатній передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 .
При цьому, суд першої інстанції не врахував положення статті 328 ЦК України. 
Крім того, Верховний Суд неодноразово вказував на те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача, і що для витребування майна з чужого незаконно володіння не вимагається оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно, оскільки пред`явлення цих вимог не є ефективним способом захисту прав (постанови Великої Палати від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13). 
Також, Велика Палата Верховного Суду у справі № 183/1617/16-ц у постанові від 14.11.2018 зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6 140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У постанові ВП ВС від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 Велика Палата вказала, що у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів.
Суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що Законом не передбачено зворотну дію в часі положень частини 4 статті 177 ЦПК України та помилково послався на положення закону, які не підлягають застосуванню у даній справі
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, що не перешкоджає розгляду скарги відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, перевіривши її доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.
Суд своє рішення мотивував наступним.
Земельна ділянка кадастровий номер 6321285000:03:000:0464 вибула з володіння власника не з його волі іншим шляхом, спірне майно підлягає витребуванню у останнього набувача. Разом із тим, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.
ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, а отже в конкретному випадку підлягають застосуванню норми закону щодо компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування як добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Разом із тим, на час переходу суду до стадії ухвалення судового рішення позивачем не вирішене питання про внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, станом на дату подання позовної заяви, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.
Судом встановлено, що 04 жовтня 2018 року до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшла заява ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 на підставі довіреності від 17 серпня 2018 року, зареєстрованої в реєстрі за № 1695, в якій останній просить надати ОСОБА_3 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів на території Новомерчицької сільської ради Валківського району Харківської області. В заяві зазначено, що своїм правом на отримання земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства в межах норм, визначених ст. 121 Земельного кодексу України не скористався (а.с.34).
17 жовтня 2018 року Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області видано наказ № 7630-СГ, яким надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів на території Новомерчицької сільської ради Валківського району Харківської області. Орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (а.с.33).
23 листопада 2018 року до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшла заява ОСОБА_4 в якій останній просить затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га з кадастровим номером 6321285000:03:000:0464 за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля), розташованої за межами населених пунктів на території Новомерчицької сільської ради Валківського району Харківської області та передати ОСОБА_3 зазначену земельну ділянку у власність. Також зазначено, що своїм правом на отримання земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства у межах норм, визначених статтею 121 Земельного кодексу України, ОСОБА_3 не скористався (а.с.41). .
30 листопада 2018 року Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області видано наказ № 8744-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки з кадастровим номером 6321285000:03:000:0464 площею 2,0000 га, яка розташована на території Новомерчицької сільської ради Валківського району Харківської області та передано вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_3 (а.с.40).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 391146355 від 15 серпня 2024 року, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6321285000:03:000:0464 за ОСОБА_3 зареєстровано 04 січня 2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторією Сергіївною, номер відомостей про речове право: 29794942, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1739160563212.(а.с.31-32).
Також, до матеріалів справи долучено копію наказу №15715-СГ від 29 грудня 2016 року Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на підставі якого ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 6324285500:07:000:0833, зареєстровану в Державному реєстрі речових прав 15.12.2016 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1123544563242, номер відомостей про речове право: 19093671), із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 391148965 від 15.08.2024 року (а.с.29-30, 45).
З наведеного вбачається, що ОСОБА_3 попередньо вже було реалізовано своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 29.12.2016 року №15715-СГ.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з частиною першою статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою, шостою, сьомою, дев`ятою статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проєкту приватизації земель.
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Відповідно до статті 121 цього Кодексу громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.
Розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину у власність для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю).
Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим).
Звертаючись до суду з цим позовом, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області просило витребувати у ОСОБА_1 на користь держави земельну ділянку з кадастровим номером 6321285000:03:000:0464 для ведення особистого селянського господарства, що була передана у власність ОСОБА_3 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 8744-СГ від 30 листопада 2018 року, посилаючись на те, що ОСОБА_3 набув її у власність незаконно, повторно використавши своє право на безоплатне отримання земельної ділянки у власність для даного виду використання.
Згідно зі статтею 80 ЗК України право власності на землі державної власності належать державі Україна, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади.
Такими органами є, зокрема, на виникнення спірних правовідносин були територіальні органи Держгеокадастру.
Прийнятий Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області наказ № 8744-СГ від 30 листопада 2018 року, на підставі якого ОСОБА_3 отримав у власність спірну земельну ділянку, не може оцінюватися як реалізація волі власника цієї земельної ділянки - держави на вибуття із її володіння. Воля держави як власника земель може виражатися виключно в таких діях органів державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави.
Правовідносини, пов`язані з виправленням порушення порядку приватизації землі, внаслідок чого вона вибула із державної, комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес. Незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересові не відповідає, а тому з урахуванням того, що останній спірна земля вибула з державної власності у безоплатному порядку, як правильно зазначив суд першої інстанції, - повернення до попереднього до стану приватизації земельної ділянки ( restores the status quo) відповідає закону, ст. 388 ЦК України в редакції на день виникнення спірних правовідносин, легітимній меті та є пропорційним.
Із змісту висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 вбачається, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до ч.ч.1,3 статті 388 ЦК України ( в ред. на день виникнення спірних правовідносин) якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений незаконно. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Колегія суддів підкреслює, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).
У даному випадку спірна земельна ділянка вибула з державної власності на підставі незаконної приватизації, останній власник набув її на підставі договору купівлі-продажу, тому застосованою є вказана норми ч. 3 ст. 388 ЦПК України (в ред. на день виникнення спірних правовідносин), а тому держава-власник має право витребувати спірну земельну ділянку від добросовісного набувача у всіх випадках.
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження№ 14-208цс18).
У цій справі, ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 6321285000:03:000:0464) із земель державної власності незаконно, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 8744-СГ від 30 листопада 2018 року, який прийнятий із порушенням вимог статей 116, 121 ЗК України.
При цьому, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2019 року відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , яка вподальшому передала дану земельну ділянку за договором оренди від 19.04.2023 року ТОВ «Аграрна компанія «Добродій», якому вказана земельна ділянка на даний час належить на праві оренди.
Враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника держави поза її волею, оскільки наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, який став підставою для вилучення зазначеної земельної ділянки із державної власності, прийнятий незаконно, а ОСОБА_3 , не маючи на це права, здійснив відчуження спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , яка передала її за договором оренду ТОВ «Аграрна компанія «Добродій» , колегія суддів дійшла до висновку про те, що відновлення права держави на земельну ділянку необхідно здійснювати - шляхом її витребування від добросовісного набувача, яким є ОСОБА_1 . 
При цьому суд враховував, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-IX від 12 березня 2025 року, згідно з яким статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою наступного змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви». 
Тлумачення вказаної статті свідчить про імперативність її норм та зокрема встановлення передумови для ухвалення судового рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача, а саме попереднє внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 4292-ІХ, зокрема визначено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.

У статті 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Своє розуміння зворотної дії закону в часі Конституційний Суд України виклав у Рішенні від 09.02.1999 року № 1-рп/99, зазначивши, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Крім того, Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (рішення КСУ від 12.07.2019 року № 5-р(I)/2019).
Правовідносини що є предметом судового розгляду виникли до набрання чинності Закону № 4292-ІХ від 12.03.2025, однак вони продовжують існувати і після його ухвалення, тому повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.
При цьому вимога про необхідність додавання до позову документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, не є встановленням нового обов`язку для учасника судового процесу, а є однією з процесуальних вимог до позовної заяви органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову, та від виконання якої залежить можливість задоволення вимог щодо витребування майна саме у добросовісного набувача
Обов`язковість врахування положень Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» також відображено у постановах Верховного Суду, зокрема у постановах від 30 квітня 2025 року у справі № 686/14711/21, 07 травня 2025 року у справі № 128/680/21, від 21 травня 2025 року у справі № 678/1280/21.
Як вбачається із змісту позовних вимог, позивач в своїй позовній заяві посилався на те, що відповідач є недобросовісним набувачем, оскільки не міг не знати про сумнівний характер вчиненого правочину, а також й те, що придбане ним майно в особи, яка не має права його відчужувати.
Добросовісність чи недобросовісність особи це правовий висновок, який робиться судом на підставі встановлених обставин справи, які можуть про це свідчити. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/20528/21.
Таким чином позивач мав подбати про виконання вимог чинного законодавства в частині внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, на випадок визнання відповідача добросовісним. Внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, відповідає вимогам чинного законодавства, і не може порушувати права прокурора, оскільки ч.14 ст.265 ЦПК України передбачено, шо у разі відмови у задоволенні позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду суд вирішує питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а у разі задоволення позову - про перерахування грошових коштів на користь добросовісного набувача". 
На підставі матеріалів справи суд дійшов обґрунтованого висновку про добросовісність набувача спірного майна та необхідність внаслідок цього застосування положень статті 388 ЦК України, зокрема, витребування нежитлових приміщень у добросовісного набувача.
На цей час положеннями Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» урегульовано порядок компенсації добросовісному набувачеві, з метою посилення захисту прав добросовісного набувача, відповідно відсутність внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором на депозитний рахунок суду вартості майна, яке витребовується, відповідно до положень ч. 5 ст. 390 ЦК України, унеможливлює ухвалення рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади.
Відповідаючи за доводи скарги щодо зворотної дії вказаного Закону України колегія суддів звертає увагу, що це питання стосується принципу правової визначеності щодо порядку витребування спірного земельної ділянки від добросовісного набувача, який на день її придбання останнім власником, який як правильно встановив суд першої інстанції є добросовісним набувачем. При цьому на рівні правових висновків Верховного Суду та Європейського суду з прав людини у контексті застосування норми ст. 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, яка захищає право на мирне володіння майном, які є згідно ст. 10 ЦПК України є джерелом права у національному правопорядку, - положення необхідність сплати компенсації за обставин цієї справи вже існувало.
Так, стаття 1 Першого протоколу до ЄКПЛ містить три окремі правила: 1) втілене в першому реченні першого абзацу правило закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладене у другому реченні того ж абзацу правило охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплене у другому абзаці правило визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, потрібно тлумачити у контексті загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East / West Alliance Limited проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04).
За усталеною практикою ЄСПЛ, ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна у розумінні цього положення Конвенції (див., зокрема, рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 41; від 13 грудня 2007 року у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункти 27-40; від 12 листопада 2013 року «Пирантієне проти Литви» (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, пункт 42; від 31 травня 2016 року «Вукушіч проти Хорватії», № 69735/11, пункт 50).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Верховний Суд відповідно до практики ЄСПЛ також послідовно тривалий час застосовує вказаний трискладовий тест для з`ясування чи є порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див. наприклад постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19).
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. 
У рішенні ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. 
У п. 71 згаданого рішенні ЄСПЛ також вказав, що у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38). Спираючись на ці мотиви далі у п.п. 77, 78 вказаного рішення ЄСПЛ ще 2011 році виснував, що за відсутності будь-якого відшкодування за нескінченну неможливість формальної реалізації заявником його права на земельну ділянку така поведінка державних органів є порушенням статті 1 Першого протоколу.
До аналогічних висновків дійшов ЄСПЛ у рішенні Кривенький проти України (Kryvenkyy v. Ukraine), заява № 43768/07, від 16.02.2017 (остаточне - 16.05.2017), та п. п. 46, 47 вказав, що вилучена у заявника без виплати будь-якої компенсації чи іншого виду належного відшкодування, є достатнім для того, щоб дійти висновку, що в результаті позбавлення заявника цієї земельної ділянки на нього був покладений непропорційний тягар. Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу до ЄКПЛ.
Як було вказано вище, згідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Крім того, згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, який був чинний на день виникнення спірних правовідносин та діє на день розгляду цієї справи в судах обох інстанцій, - українські суди зобов`язані застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та саму практику ЄСПЛ як джерело права.
Таким чином, оскільки нормами Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким у національному правопорядку законодавець у 2025 році урегульовав порядок компенсації добросовісному набувачеві майна відповідно до вищевказаних правових висновків міжнародного суду, який на рівні легітимних джерел права вже існував на день виникнення спірних правовідносин (на день набуття права власності останнім власником спірної земельної ділянки – відповідачкою ОСОБА_1 ). 
Отже, у 2025 році на рівні національного права фактично відбулася імплементація практики міжнародного суду, яка має значення джерела права, - тому не можна вважати, що у даному випадку судом був порушений принцип правової визначеності в аспекті зворотної дії вказаної норми Закону щодо сплати компенсації добросовісному набувачу при витребуванні земельної ділянки до державної власності.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та не спростовують висновки суду першої інстанції.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в особі представника Чернявського Антона Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Валківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 24 червня 2026 року.

Головуючий В.Б.Яцина. 

Судді - Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.