ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року
м. Київ

справа № 447/1954/24
провадження № 61-10040св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Калараша А. А.,
суддів Грушицького А. І., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Новороздільна державна нотаріальна контора Львівської області,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 28 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Павліва В. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 02 липня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з позовом про усунення від права на спадкування, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину, витребування майна.

2. Позов мотивувала тим, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 . 25 січня 2018 року ОСОБА_4 складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом та зареєстрований у реєстрі за номером 307, згідно зі змістом якого заповіла своє майно у рівних частках своєму сину - ОСОБА_5 , та онуку - ОСОБА_2 . ОСОБА_5 був батьком ОСОБА_2 та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. 30 січня 2019 року ОСОБА_2 , перебуваючи у зазначеній квартирі під час суперечки зі своєю бабою ОСОБА_4 завдав десять ударів клинком кухонного ножа у ділянки життєво-важливих органів ОСОБА_4 , що призвело до смерті спадкодавця. Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 19 лютого 2021 року у справі № 447/1420/19 (кримінальне провадження № 12019140360000040) до ОСОБА_2 , який вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України), застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом. Позивач зазначає, що у вказаній ухвалі суд встановив факт вчинення ОСОБА_2 суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, а саме умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Власне ОСОБА_2 визнав факт вчинення ним діяння, визначеного частиною першою статті 115 КК України. Позивач вважала, що відповідач внаслідок зазначених дій підлягав усуненню від права на спадкування.

4. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 стали її онука ОСОБА_1 та онук ОСОБА_2 . До складу спадщини ввійшла 1/2 частка спірної квартири. Враховуючи наведене, ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку від 1/2 частки спірної квартири. Натомість ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину № 1206 на 1/2 частку від 1/2 частки спірної квартири та свідоцтво про право на спадщину № 1207 на 1/2 частку спірної квартири. Отже, відповідач заволодів 3/4 частками спірної квартири.

5. У зв`язку з тим, що позивач умисно позбавив спадкодавця життя, ОСОБА_1 вважала, що ОСОБА_2 підлягає усуненню від права на спадкування на підставі вимог статті 1224 ЦК України, у зв`язку з чим підлягають скасуванню видані відповідачу свідоцтва про право на спадщину. За таких обставин ОСОБА_1 вважала себе єдиним спадкоємцем, а отже і одноособовим власником спірної квартири.

6. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просила суд:
- усунути ОСОБА_2 від спадкування усього майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 14 червня 2022 року № 1206, видане Новороздільською державною нотаріальною конторою Львівської області ОСОБА_2 на 1/2 частку від 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 14 червня 2022 року № 1207, видане Новороздільською державною нотаріальною конторою Львівської області ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири   АДРЕСА_1 ;
- витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 ;
- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх ухвалення 

7. Миколаївський районний суд Львівської області рішенням від 28 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02 липня 2025 року, відмовив у задоволенні позову.

8. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що на підставі вимог статті 1224 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) відповідач ОСОБА_2 не може бути усунений від спадкування з огляду на те, що під час інкримінованих йому дій шляхом завдання смерті спадкодавцю не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що спростовує наявність у його діях умислу.

9. Додатковим рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 18 грудня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу у сумі 20 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

10. 01 серпня 2025 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 28 листопада 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

11. Мотивує скаргу тим, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норму права без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 708/1384/16, від 27 квітня 2020 року у справі № 2029/2-2762/11, від 14 квітня 2021 року у справі № 644/5164/16, від 31 травня 2022 року у справі № 161/88/190 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

12. У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , зазначає, що заявник у касаційній скарзі посилається на нові, вигадані обставини, які не були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, чим вводить суд в оману. Наполягає на тому, що законодавством не визначено підстав, за яких можливо встановити умисел у діях неосудної особи. Вважає касаційну скаргу безпідставною та просить залишити без змін оскаржувані судові рішення.

Провадження у суді касаційної інстанції

13. Ухвалою від 06 жовтня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції.

14. Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на застосування судами першої та апеляційної інстанцій норми статті 1224 ЦК України без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 708/1384/16, від 27 квітня 2020 року у справі № 2029/2-2762/11, від 14 квітня 2021 року у справі № 644/5164/16, від 31 травня 2022 року у справі № 161/88/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

15. У листопаді 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

16. На підставі розпорядження від 27 травня 2026 року № 573/0/226-26 справу призначено до розгляду судді-доповідачу Каларашу А. А.

17. Ухвалою від 17 червня 2026 року Верховний Суд призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи
18. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 25 січня 2018 року ОСОБА_4 склала заповіт, згідно зі змістом якого належну їй квартиру АДРЕСА_1 , своєму сину ОСОБА_5 та онуку ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Новороздільської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за номером 307 (т. 1 а. с. 15).

19. Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а. с. 20).

20. Згідно з довідкою про причину смерті від 31 січня 2019 року причиною смерті ОСОБА_4 став напад з використанням гострого предмета з метою вбивства або завдання ушкоджень (т. 1 а. с. 19).

21. Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (спадкодавця у цій справі) (т. 1 а. с. 13).

22.  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер відповідно до відомостей у Свідоцтві про смерть серії НОМЕР_3 (т. 1 а. с. 14).

23. Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (т. 1 а. с. 12).

24. Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 19 лютого 2021 року у справі № 447/1420/19, зміненою ухвалою Львівського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року (кримінальне провадження № 12019140360000040) до ОСОБА_2 (відповідача), який вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене частиною першою статті 115 КК України, застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом (т. 1 а. с. 24-28, 30-33).

25. 02 червня 2023 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на 1/2 від 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 17). Право власності на підставі зазначеного свідоцтва зареєстроване 22 червня 2023 року відповідно до витягу № 336564609 (т. 1 а. с. 18).

26. 14 червня 2022 року державним нотаріусом Новороздільської державної нотаріальної контори Львівської області видано ОСОБА_2 свідоцтво про право спадщину за заповітом, а саме на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , свідоцтво зареєстроване у реєстрі за номером 1206 (т. 1 а. с. 81).

27. 14 червня 2023 року зареєстровано право власності на 3/4 частки квартири    АДРЕСА_1 , відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 травня 2024 року № 378312442 (т. 1 а. с. 35-36).

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

28. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що спадкоємець ОСОБА_2 вчинив злочин, перебуваючи у стані неосудності, а отже у його діях відсутній умисел як істотна умова для усунення його від права на спадкування на підставі статті 1224 ЦК України.

29. З таким висновком колегія суддів погоджується, керуючись такими міркуваннями.

30. Правове питання, яке міститься у касаційній скарзі, стосується способу регулювання спірних правовідносин під час вирішення питання про усунення від права на спадкування особи, яка позбавила спадкодавця життя, однак на час вчинення протиправних дій перебувала у стані неосудності, судом під час розгляду кримінального провадження були вжиті до цієї особи примусові заходи медичного характеру, а у справі відсутні докази на підтвердження вини особи.

31. Згідно зі статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

32. До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
33. Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

34. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

35. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

36. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

37. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).

38. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1268 ЦК України).

39. Питання щодо усунення від права на спадкування врегульоване статтею 1224 ЦК України.

40. Частиною першою статті 1224 ЦК України встановлено, що не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом.

41. До особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом, приписи абзацу першого цієї частини не застосовується.

42. Слід зазначити, що один із спадкоємців за заповітом може виявитися негідним і бути усунутий від спадщини, зокрема, через вчинення відносно спадкодавця злочину, передбаченого частиною другою статті 121 КК України, який характеризується прямим умислом щодо завдання тяжких тілесних ушкоджень та необережністю щодо наслідку - смерті потерпілого.

43. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

44. Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (стаття 27 Конституції України).

45. Право на життя визнане багатьма міжнародними документами та національним законодавством, що гарантує кожній людині право на життя і забороняє будь-яке незаконне його позбавлення. Держава має позитивно-правові зобов`язання забезпечувати безпеку та захист громадян, а також вживати заходи для запобігання злочинам проти життя. Держава зобов`язана провести розслідування насильницької смерті.

46. Аналізуючи зазначене слід зробити висновки, що закріплені у частині першій статті 1224 ЦК України норми є своєрідним засобом регулювання родинних та суспільних відносин, що відображають відносини між спадкодавцем та майбутнім спадкоємцем, який не може реалізувати своє право на спадкування в силу вчинення злочину проти спадкодавця.

47. У постановах від 27 квітня 2020 року у справі № 2029/2-2762/11, від 31 травня 2022 року у справі № 161/88/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскільки діяння, зазначені у частині першій статті 1224 ЦК України, є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені обвинувальним вироком суду або постановою про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування. За наявності постановлених у кримінальному судочинстві таких судових рішень, які набрали законної сили, ухвалення окремого рішення суду в цивільній справі про усунення від спадкування не вимагається, оскільки особа, яка умисно позбавила життя спадкодавця, не має права на спадкування в силу закону.

48. При цьому колегія суддів бере до уваги таке.

49. Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. 

50. Аналогічного змісту норму закріплено у частинах першій та другій статті 17 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України). При цьому, законодавець у частині четвертій статті 17 КПК України визначив, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

51. Поняття умисного вчинення кримінального правопорушення законодавець визначив у статті 24 КК України, згідно зі змістом частин другої та третьої яких зазначено, що прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

52. Умисел є формою вини відповідно до статті 23 КК України, відповідно до змісту якої виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

53. Статтею 19 КК України визначено, що осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру. Не підлягає покаранню особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але до постановлення вироку захворіла на психічну хворобу, що позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. До такої особи за рішенням суду можуть застосовуватися примусові заходи медичного характеру, а після одужання така особа може підлягати покаранню.

54. Відповідно до частини першої статті 11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

55. Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

56. Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

57. Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

58. Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

59. Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (частина перша статті 18 КК).

60. Суб`єктивна сторона - це внутрішня сторона кримінального правопорушення, бо вона включає ті психічні процеси, що характеризують свідомість і волю особи в момент вчинення кримінального правопорушення. Ознаками суб`єктивної сторони, як елементу складу, є вина, мотив і мета кримінального правопорушення. Обов`язковою (необхідною) основною ознакою суб`єктивної сторони будь-якого складу кримінального правопорушення є вина особи.
61. У широкому значенні кваліфікація кримінальних правопорушень чи кримінально-правова оцінка діяння - це оцінка діяння, яке заподіяло чи могло заподіяти шкоду, та характеризується рисами кримінальної протиправності, що полягає у визначенні того, якою статтею (частиною, пунктом статті) кримінального закону, передбачене це діяння. Вона включає в себе пошук відповідної статті, обґрунтування необхідності її застосування, процесуальне закріплення висновку про те, що діяння передбачене вказаною статтею та, відповідно, що воно є (не є) кримінальним правопорушенням чи іншим діянням, передбаченим кримінальним законом.

62. У спрощеному (вузькому) вигляді кваліфікація кримінальних правопорушень чи кримінально-правова оцінка діяння - це встановлення та юридичне закріплення точної відповідності між ознаками вчиненого діяння й ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого КК.

63. Особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК , у стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки (відповідно вольова та інтелектуальна ознаки) не є суб`єктом кримінального правопорушення в розумінні частини першої статті 18 КК і в такому випадку відсутня вина як обов`язкова основна ознака суб`єктивної сторони будь-якого складу кримінального правопорушення, а отже і суб`єктивна сторона. Зазначене є правовою підставою для юридичної оцінки дій неосудної особи не як кримінального правопорушення, а як суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК.

64. Такі висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 761/37225/20.

65. Отже, одним з істотних елементів складу кримінального правопорушення є доведення вини, однією з форм якої є умисел правопорушника, тобто психологічне ставлення правопорушника до вчиненого ним протиправного суспільно- небезпечного діяння.

66. Диспозиція статті 369 КПК України визначає, що судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладається у формі вироку. Судове рішення, у якому слідчий суддя, суд вирішує інші питання, викладається у формі ухвали.
67. Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

68. Крім того, відповідно до вимог статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається, зокрема, ухвалою суду за умови встановлення обставин, визначених пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1, 10 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті. При цьому у разі якщо суд встановить наявність підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, суд на будь-якій стадії судового провадження зобов`язаний з`ясувати та врахувати думку обвинуваченого щодо закриття кримінального провадження. Закриття кримінального провадження з підстав пропуску строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не є реабілітуючою підставою, тобто не спростовує наявність вини у діях особи, щодо якої здійснювалося кримінальне провадження.

69. Отже, до компетенції судів належить ухвалення вироку за наслідками розгляду кримінального провадження щодо обвинувачення особи у вчиненні суспільно-небезпечного винного діяння та встановлення, зокрема, наявності умислу у діях правопорушника, а також ухвали про закриття кримінального провадження, зокрема, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

70. Зазначене дає підстави для висновку, що оскільки встановлення вини, однією з форм якої є умисел, у вчиненні кримінального караного діяння віднесене до компетенції суду, який розглядає кримінальне провадження щодо обвинувачення особи, то саме обвинувальний вирок, який набрав законної сили, або ухвала про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності є належними доказами для підтвердження підстави для усунення від права на спадкування відповідно до частини першої статті 1224 ЦК України, а саме умисного позбавлення життя спадкодавця спадкоємцем. Водночас, встановлення вини у діях особи, яка вчинила суспільно небезпечне винне діяння, передбачене, зокрема, частиною першою статті 115 КК України, не входить до кола повноважень суду під час розгляду справи у порядку цивільного судочинства.

71. У цій справі суди встановили, що ОСОБА_2 на час вчинення інкримінованих йому дій страждав хронічним психічним захворюванням у формі параноїдальної шизофренії, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що встановлено в ухвалі Миколаївського районного суду Львівської області від 19 лютого 2021 року у справі № 447/1420/19. У зв`язку з перебуванням відповідача у стані неосудності до нього були застосовані ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 19 лютого 2021 року у справі № 447/1420/19 примусові заходи медичного характеру.

72. Враховуючи зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для усунення ОСОБА_2 від спадкування у порядку застосування приписів частини першої статті 1224 ЦК України за відсутності вироку або ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав як доказу наявності умислу у діях відповідача на час заподіяння смерті спадкодавцю.

73. Доводи касаційної скарги щодо неврахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 708/1384/16, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначений правовий висновок не є релевантним до спірних правовідносин з огляду на відмінність істотних фактичних обставин від спірних правовідносин, які впливали на кваліфікацію спірних правовідносин.

74. Так, у зазначеній справі суд керувався тим, що діяння спадкоємця, який позбавив життя спадкодавця, за результатами досліджених судом доказів, а саме допитів свідків, протоколів огляду місця події, були кваліфіковані у судовому порядку як суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 115 КК України, вчинене спадкоємцем умисно. Натомість, у спірних правовідносинах, суд в ухвалі від 19 лютого 2021 року у справі № 447/1420/19 встановив, що відповідачем скоєно суспільно-небезпечне діяння, передбачене частиною першою статті 115 КК України, вчинене у стані неосудності, а отже він не підлягає притягненню до кримінальної відповідальності то до нього необхідно застосувати примусові заходи медичного характеру. Тобто, у справі № 447/1420/19 наявності умислу у діях спадкоємця суд не встановив.

75. Посилання у касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постановах від 27 квітня 2020 року у справі № 2029/2-2762/11, від 14квітня 2021 року у справі № 644/5164/16, від 31 травня 2022 року у справі № 161/88/19 колегія суддів визнає безпідставними, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині узагальненого порядку правозастосування статті 1224 ЦК України, а саме оскільки діяння, зазначені у частині першій статті 1224 ЦК України, є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені обвинувальним вироком суду або постановою про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування. За наявності постановлених у кримінальному судочинстві зазначених судових рішень, які набрали законної сили, ухвалення окремого рішення суду в цивільній справі про усунення від спадкування не вимагається, оскільки особа, яка умисно позбавила життя спадкодавця, не має права на спадкування в силу закону.

76. Водночас, зазначені правові висновки ухвалені за інших фактичних обставин, а отже в цій частині не є релевантними. У справі № 2029/2-2762/11 суди встановили наявність обвинувального вироку, яким встановлено факт умисного заподіяння спадкоємцем смерті спадкодавцю, як підставу для усунення від права на спадкування. У справі № 644/5164/16 Верховний Суд керувався тим, що суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю у справі доказів на підтвердження умисного заподіяння спадкоємцем смерті спадкодавцю, вироку суду, повідомлення про підозру, висновків правоохоронних органів щодо замаху на вбивство. У справі № 161/88/19 Верховний Суд керувався тим, що факт умисного заподіяння смерті спадкодавцю спадкоємцем підтверджений обвинувальним вироком суду.

77. За таких умов колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

78. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

79. З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростували.

Щодо судових витрат

80. Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

81. Оскільки Верховний Суд за результатами касаційного перегляду залишив оскаржувані судові рішення без змін, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 28 листопада 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 липня 2025 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. А. Калараш

Судді: А. І. Грушицький

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров