Постанова
Іменем України
29 квітня 2026 року
м. Київ
Справа № 178/3386/23
Провадження № 61-11565св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,
учасниками якої є:
позивач - ОСОБА_1 (далі - покупець), інтереси якого представляє адвокат Мушик Василь Лук`янович (далі - адвокат покупця),
відповідачі-  ОСОБА_2 (далі - продавчиня) та ОСОБА_3 (далі - представник продавчині), інтереси якого представляє адвокат Шпунт Мар`ян Богданович (далі - адвокат представника продавчині),
особа, яка подала апеляційну скаргу, - керівник Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області Геник Віталій Миколайович (далі - прокурор), який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - ГУ Держгеокадастру),
про визнання правочину дійсним і визнання права власності на земельну ділянку
за касаційними скаргами покупця та представника продавчині на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2024 року, яку ухвалила колегія суддів у складі Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1. Громадянка російської федерації успадкувала земельну ділянку. Для її відчуження уповноважила представника. Представник продавчині та покупець за два дні до початку повномасштабного вторгнення росії в Україну підписали договір купівлі-продажу земельної ділянки, однак нотаріально його не посвідчили. Покупець, стверджуючи про втрату можливості нотаріально посвідчити цей договір у зв`язку з початком воєнних дій, майже через два роки звернувся до суду та просив суд визнати такий договір дійсним і визнати за покупцем право власності на земельну ділянку.
2. Суд першої інстанції позов задовольнив, тоді як апеляційний суд за апеляційною скаргою прокурора в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру відмовив у задоволенні позову. Обґрунтував тим, що покупець не надав доказів відсутності можливості нотаріально посвідчити договір у встановлений договором строк. 
3. Покупець і представник продавчині із висновками апеляційного суду не погодилися. У касаційних скаргах стверджували, зокрема, що прокурор не підтвердив підстави для представництва інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру та не мав права на подання апеляційної скарги.
4. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на питання про те, були підстави для апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою ГУ Держгеокадастру як особи, яка не брала участь у справі, та від імені якої в інтересах держави апеляційну скаргу подав прокурор. Виснував, що для такого перегляду слід встановити, чи використали сторони справи приватноправовий інструментарій не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків, отримання преюдиційного судового рішення. Тому постанову апеляційного суду скасував і передав справу на новий розгляд до цього суду.
(2) Зміст позовної заяви
5. 28 грудня 2023 року покупець звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати дійсним договір купівлі-продажу, який він 22 лютого 2022 року уклав із продавчинею (далі - договір купівлі-продажу), щодо придбання земельної ділянки площею 8,850 га з кадастровим номером 1222085000:01:002:0026, розташованої на території Божедарівської селищної ради Кам`янського / Криничанського району Дніпропетровської області (далі - земельна ділянка);
- визнати за покупцем право власності на земельну ділянку.
6. Мотивував вимоги так:
6.1. 22 лютого 2022 року покупець і продавчиня підписали договір купівлі-продажу. Від імені продавчині діяв її представник на підставі довіреності серії 63 АА 8045504, посвідченої 16 грудня 2021 року, нотаріусом міста Самари Самарської області російської федерації Потякіною Тетяною Іванівною та зареєстрованої за № 63/92-Н/63-2021-І2-1471 (переклад посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Красношлик В. В. і зареєстрований у реєстрі 20 січня 2022 року за № 72).
6.2. Предметом договору купівлі-продажу є земельна ділянка. Вона належала продавчині на праві власності згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДП № 115322, виданим 25 квітня 2005 року Криничанською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області (далі - державний акт на право власності на земельну ділянку) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, в. о. державного нотаріуса Криничанського району (спадкова справа № 229/2003), зареєстрованого у реєстрі 4 червня 2004 року за № 942 (далі - свідоцтво про право на спадщину за законом).
6.3. Сторони узгодили істотні умови договору купівлі-продажу. Також домовилися, що впродовж п`яти робочих днів посвідчать його нотаріально. У день підписання цього договору покупець передав 241 000,00 грн представнику продавчині, про що той склав відповідну розписку та передав оригінали державного акта на право власності на земельну ділянку, свідоцтво про право на спадщину за законом, а також витяг із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформований у Відділі Держгеокадастру в Криничанському районі Дніпропетровській області 24 травня 2005 року № НВ-1211748362019. 
6.4. Через воєнні дії, які почалися 24 лютого 2022 року посвідчити договір купівлі-продажу земельної ділянки у нотаріальній конторі було неможливо. На час звернення до суду покупець утратив можливість нотаріально посвідчити цей договір. Тому на підставі частини другої статті 220 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просив визнати договір купівлі-продажу дійсним і визнати за покупцем право власності на земельну ділянку.
(3) Зміст проваджень у судах першої й апеляційної інстанцій
7. 20 лютого 2024 року Криничанський районний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення про задоволення позову. Мотивував так: 
7.1. Сторони домовилися про всі істотні умови договору купівлі-продажу, вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків, у повному обсязі виконали умови цього договору. 
7.2. Через настання після узгодження сторонами всіх істотних умов договору купівлі-продажу та його фактичного виконання подій, які не залежали від волі та бажання сторін, нотаріальне посвідчення цього договору стало неможливим.
8. 9 травня 2024 року цей суд ухвалив додаткове рішення, згідно з яким стягнув солідарно з продавчині та її представника на користь покупця 3 483,00 грн судового збору.
9. 10 липня 2024 року Дніпровський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою задовольнив апеляційну скаргу прокурора як особи, яка не брала участі у справі, в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру на рішення суду першої інстанції від 20 лютого 2024 року: скасував це рішення й ухвалив нове - про відмову у задоволенні позову; стягнув із покупця на користь Жовтоводської окружної прокуратури Дніпропетровської області 4 179,60 грн судового збору. Мотивував так: 
9.1. Необґрунтованими є твердження покупця про те, що сторона продавця не виконала свого обов`язку та не може з`явитися для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу з об`єктивних причин, а саме через початок військової агресії російської федерації проти України. На підставі доказів покупця не можна виснувати про втрату можливості з будь-яких причин посвідчити цей договір, а така втрата є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.
9.2. Покупець не надав суду першої інстанції належних і допустимих документальних доказів його наміру нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, вжиття ним будь-яких заходів для такого посвідчення, а також доказів відсутності можливості нотаріально посвідчити цей договір у строк, який у ньому встановлений.
9.3. Оскільки договір купівлі-продажу укладений без дотримання обов`язкової вимоги щодо його нотаріального посвідчення, то за відсутності доказів ухилення відповідача від такого посвідчення висновок суду першої інстанції про визнання цього договору дійсним є передчасним.
9.4. Наявність у продавчині громадянства російської федерації та заборона на період воєнного стану на вчинення нотаріальних дій на території України за зверненням громадян росії не можуть бути підставою для задоволення позову. Договір купівлі-продажу підписаний 22 лютого 2022 року, тобто до введення в Україні воєнного стану та запровадження обмежень на вчинення під час нього нотаріальних дій. Сторони договору не були позбавлені можливості реалізувати права відповідно до встановлених на час виникнення спірних правовідносин положень законодавства України.
9.5. Встановлені на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» тимчасові обмеження щодо здійснення нотаріальних дій за заявами осіб, пов`язаних із державою-агресором, не означають ухилення продавчині від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та наявність підстав для визнання останнього дійсним відповідно до частини другої статті 220 ЦК України.
9.6. Не заслуговує на увагу підтвердження покупцем виконання договору купівлі-продажу. Копія розписки про отримання від покупця 241 000,00 грн не є належним доказом, враховуючи положення постанови Правління Національного банку України № 148 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», оскільки ціна позову є більшою від 50 000 грн.
(4) Провадження у суді касаційної інстанції
10. 8 серпня 2024 року адвокат покупця подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції від 20 лютого 2024 року.
11. 26 вересня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу покупця без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали.
12. 11 жовтня 2024 року адвокат покупця подав заяву про усунення недоліків, до якої приєднав 4 копії касаційної скарги разом із доданими до неї матеріалами.
13. 14 жовтня 2024 року адвокат представника продавчині подав до Верховного Суду касаційну скаргу. Просив скасувати постанову апеляційного суду та скерувати справу на новий розгляд до цього суду.
14. 17 січня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу представника продавчині без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали.
15. 30 січня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою покупця.
16. 14 лютого 2025 року адвокат представника продавчині подав клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, до якого додав документи для усунення недоліків касаційної скарги.
17. 30 квітня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою поновив строк на касаційне оскарження представнику продавчині, повернув йому касаційну скаргу на постанову апеляційного суду з підстави, передбаченої у пункті 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та відкрив за цією скаргою касаційне провадження.
18. 27 квітня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів і відмовив у задоволенні клопотання прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури Скрипник Ксенії Юріївни (далі - прокурор обласної прокуратури) про розгляд справи у судовому засіданні за участю представника офісу Генерального прокурора.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи осіб, які подали касаційні скарги
19. Покупець мотивував касаційну скаргу так:
19.1. Апеляційний суд не врахував висновки, сформульовані у постановах:
(1) Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18, про те, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном (розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення) не є виправданим, а держава з часу введення в дію відповідної заборони не змогла забезпечити протягом багатьох років належного механізму реалізації права власності на землі сільськогосподарського призначення;
(2) Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17, про те, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї зі сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин; 
(3) Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 серпня 2019 року у справі № 412/1277/2012, про те, що коли апеляційну скаргу подала особа, яка не брала участі у справі, і апеляційний суд встановив, що у судовому рішенні питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішене, апеляційне провадження слід закрити, а рішення суду першої інстанції не треба переглядати по суті;
(4) Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17-ц, про те, що у частині першій статті 352 ЦПК України у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги, визначене коло осіб, які мають право на апеляційне оскарження судового рішення; вони поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їхніх прав, інтересів та (або) обов`язків; за використання приватноправового інструментарію не для захисту цивільних прав й інтересів, а для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з-під арешту у публічних відносинах або з метою створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, таке рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків відповідного державного органу, покликаного захищати інтереси держави у відповідних відносинах;
19.2. В апеляційній скарзі прокурор помилково зазначив покупцем іншу особу - ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКП НОМЕР_1 ) і зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 . Покупець має таке ж ім`я, але народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКП НОМЕР_2 ) і проживає у будинку АДРЕСА_2 . Тому покупець не отримав апеляційну скаргу, ухвалу та постанову апеляційного суду, які були надіслані іншій особі.
19.3. Необґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що покупець не надав суду першої інстанції належні та допустимі докази наміру нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, вжити будь-які заходи для такого посвідчення та те, що в нього не було можливості посвідчити цей договір у встановлений строк. 
19.4. Припис частини другої статті 220 ЦК України незастосовний до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, бо момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їхньою державною реєстрацією; до того часу відповідні договори не є укладеними і не створюють прав і обов`язків для сторін.
19.5. Покупець передав кошти за договором купівлі-продажу продавчині, яка у разі відмови в задоволенні позову ці гроші йому не поверне.
19.6. Суд апеляційної інстанції погодився з аргументами апеляційної скарги прокурора про те, що у випадку дотримання сторонами договору купівлі-продажу процедури його посвідчення й оформлення переходу права власності мали би бути сплачені податки, обов`язкові платежі та збори; оскільки такої сплати не було, рішення суду першої інстанції позбавило державу відповідних надходжень до бюджету. Проте апеляційний суд не звернув увагу, що закон не пов`язує можливість визнання дійсним договору із залученням податкового чи іншого органу, який контролює сплату податків, зборів чи інших обов`язкових платежів. Для такого контролю у публічному праві є відповідні механізми, не пов`язані з оскарженням в апеляційному порядку та скасуванням рішення суду про визнання договору дійсним.
Суд за позовом про таке визнання на підставі частини другої статті 220 ЦК України вирішує цивільний спір, а не визначає розмір і порядок сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів. Апеляційний суд не врахував, що відсутні обставини, за яких приватноправовий інструментарій (позов про визнання договору дійсним) використовується учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню, тобто не для захисту цивільних прав та інтересів. Тому немає підстав стверджувати, що суд першої інстанції вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки держави в особі ГУ Держгеокадастру.
20. Представник продавчині мотивував касаційну скаргу так: 
20.1. Апеляційний суд не перевірив та не встановив передбачені підстави для представництва прокурором ГУ Держгеокадастру. Не врахував щодо цього висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 і від 2 вересня 2020 року у справі № 911/936/18.
20.2. Суд апеляційної інстанції належно не з`ясував, чи вирішував суд першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки прокурора, який подав апеляційну скаргу. Не врахував щодо вказаних обставин висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц, від 13 січня 2021 року у справі № 227/2835/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року у справі № 646/6461/17, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.
20.3. Апеляційний суд належно не дослідив докази, які підтверджують погодження сторонами всіх істотних умов договору купівлі-продажу та його виконання; не оцінив доводи про наявність об`єктивних і непереборних перешкод для оформлення права власності на нерухоме майно за покупцем.
(2) Позиції інших учасників справи
21. 3 березня 2025 року прокурор обласної прокуратури сформувала у системі «Електронний суд» відзив на касаційну скаргу покупця (вх. № 6668/220/0/220-25 від 3 березня 2025 року). Просила цю скаргу залишити без задоволення. Мотивувала так:
21.1. Суд апеляційної інстанції підтвердив підстави для представництва прокурором інтересів держави.
21.2. Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції керівник Жовтоводської окружної прокуратури подав через систему «Електронний суд», доступ до якої мав адвокат покупця. 
21.3. Розгляд справи у суді апеляційної інстанції 10 липня 2024 року відбувся за участі адвоката покупця, який мав можливість під час судового засідання навести доводи та заперечення щодо апеляційної скарги прокурора і не заявляв жодних клопотань, зокрема, про необхідність додаткового ознайомлення з апеляційною скаргою прокурора чи будь-яких інших.
21.4. Копії апеляційної скарги з доданими до неї документами засобами поштового зв`язку з описом вкладення прокурор надіслав ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто батьку покупця, який був присутнім під час розгляду справи в апеляційному суді, та відповідачу - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто діду покупця.
22. 28 травня 2025 року прокурор обласної прокуратури сформувала у системі «Електронний суд» відзив на касаційну скаргу представника продавчині (вх. № 16698/220/0/220-25 від 28 травня 2025 року). Просила касаційну скаргу залишити без задоволення.
23. Інші учасники справи відзиви на касаційну скаргу не подали.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
24. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 30 січня та 30 квітня 2025 року постановив ухвали про відкриття касаційного провадження за касаційними скаргами покупця та представника продавчині відповідно на підставах, визначених у пунктах 1 і 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
25. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
26. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.
27. Відзив на касаційну скаргу представника продавчині (вх. № 16698/220/0/220-25 від 28 травня 2025 року), який прокурор обласної прокуратури сформувала у системі «Електронний суд» 28 травня 2025 року, слід залишити без розгляду.
27.1. В ухвалі від 30 квітня 2025 року, відкриваючи касаційне провадження за касаційною скаргою представника продавчині, Верховний Суд встановив десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали для надання відзиву на відповідну скаргу. Прокурор сформувала у системі «Електронний суд» такий відзив 28 травня 2025 року, хоча згідно з повідомленням про доставлення електронного листа отримала відповідну ухвалу у вказаній системі 6 травня 2025 року.
27.2. Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (стаття 120 ЦПК України).
27.3. Учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина перша статті 395 ЦПК України).
27.4. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша та друга статті 126 ЦПК України).
27.5. Оскільки прокурор отримала ухвалу від 30 квітня 2025 року про відкриття касаційного провадження 6 травня 2025 року, а відзив на касаційну скаргу представника продавчині подала лише 28 травня 2025 року, обґрунтованих підстав для поновлення відповідного строку не навела, цей відзив слід залишити без розгляду.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) Чи були підстави для апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою ГУ Держгеокадастру як особи, яка не брала участь у справі, та від імені якої в інтересах держави апеляційну скаргу подав прокурор?
28. Прокурор звернувся до суду першої інстанції із заявою про вступ у справу. Суд першої інстанції залишив цю заяву без задоволення через відсутність підстав для представництва інтересів держави й ухвалив того ж дня рішення про задоволення позову. Прокурор подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції щодо суті спору. У ній, зокрема, обґрунтував підстави представництва інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру. Апеляційний суд скаргу прокурора задовольнив. 
29. Покупець і представник продавчині у касаційних скаргах вказали на те, що прокурор не підтвердив підстави для представництва, не мав права на подання апеляційної скарги, а апеляційний суд не звернув увагу, що рішення суду першої інстанції не можна переглядати, якщо він не вирішив питання про інтереси держави в особі ГУ Держгеокадастру. 
30. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду частково погоджується із доводами скаржників у тому, що апеляційний суд у постанові недостатньо мотивував із урахуванням відповідної практики Верховного Суду можливість перегляду рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ГУ Держгеокадастру, від імені якого в інтересах держави апеляційну скаргу подав прокурор.
(2.1.1) Законодавство та судова практика
31. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (частини перша - четверта, шоста статті 13 ЦК України).
32. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
33. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватноправовий інструментарій (зокрема, ініціювання вирішення спору про недійсність або дійсність договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту не для захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах, створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (див. mutatis mutandisпостанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).
34. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).
35. Цей припис визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення. Вони поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. У разі використання приватноправового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків відповідного державного органу, покликаного захищати інтереси держави у відповідних відносинах (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 червня 2021 року у тій самій справі).
36. Якщо розгляд справи відбувся без залучення до участі у справі такого органу, в задоволенні позову слід відмовляти з підстав неналежного складу учасників справи (див. mutatismutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 червня 2021 року у справі № 638/2304/17).
37. У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційний суд встановив, що у судовому рішенні питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішені, апеляційне провадження слід закрити, а рішення суду першої інстанції не можна переглядати (див. mutatis mutandisпостанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21).
38. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти у відповідних правовідносинах державу (див. mutatismutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21-6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19-4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункт 21), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)).
39. ГУ Держгеокадастру відповідно до покладених на нього завдань подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом (підпункт 34 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 23 грудня 2023 року у справі № 603 із наступними змінами, у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду).
40. В Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України).
41. У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру»).
42. Якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права (пункт 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасницям «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів).
43. Підтримка, яку прокуратура надає одній зі сторін цивільного провадження, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35)).
44. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац перший частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
45. За змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. mutatismutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 29), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2022 року у справі № 125/1211/21).
46. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, треба кваліфікувати як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. 
Суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави, не повинен установлювати протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (пункти 38, 40, 43)).
47. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень (абзаци перший-другий і речення перше абзацу третього частини четвертої статті 23 Закону).
48. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частина четверта статті 56 ЦПК України).
(2.1.2) Факти справи
49. За обставинами справи:
- у липні 2023 року прокурор в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру звернувся із позовом до продавчині у справі № 178/1808/23 про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації. 24 жовтня 2023 року Дніпровський апеляційний суд ухвалив у тій справі постанову, згідно з якою, зокрема, заборонив державним реєстраторам та будь-яким особам вчиняти дії з відчуження іншим особам земельної ділянки;
- 28 грудня 2023 року покупець звернувся до суду з позовом у справі № 178/3386/23 про визнання договору купівлі-продажу дійсним і визнання права власності на земельну ділянку;
- 19 квітня 2024 року суд першої інстанції постановив ухвалу у справі № 178/1808/23, згідно з якою зупинив провадження у тій справі до вирішення справи № 178/3386/23;
- 29 січня 2024 року прокурор звернувся до суду першої інстанції із заявою про вступ у справу № 178/3386/23, у якій просив розглядати цю справу з участю прокурора (а. с. 26-29);
- 7 лютого 2024 року суд першої інстанції постановив ухвалу, згідно з якою залишив без задоволення вказану заяву (а. с. 33-35), оскільки прокурор не обґрунтував наявність підстав для представництва;
- 19 лютого 2024 року прокурор звернувся до суду першої інстанції із заявою про вступ у справу, згідно з якою він просить допустити прокурора до участі у справі (а. с. 38-47);
- 20 лютого 2024 року суд першої інстанції постановив ухвалу, згідно з якою залишив без задоволення вказану заяву прокурора (а. с. 62-65), оскільки той не обґрунтував наявність підстав для представництва. Того ж дня суд ухвалив рішення щодо суті спору (а. с. 70-73);
- 5 квітня 2024 року прокурор сформував у системі «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 20 лютого 2024 року, в якій, зокрема, обґрунтував підстави представництва (а. с. 76-88). До апеляційної скарги додав: 
1) лист ГУ Держгеокадастру від 1 червня 2023 року, в якому воно повідомило прокурора, що не вжило заходи для припинення права власності на земельну ділянку (а. с. 117 зворот); 
2) лист прокурора від 12 лютого 2024 року на адресу ГУ Держгеокадастру про необхідність вжиття заходів для вступу у справу № 178/3386/23 (а. с. 118 зворот-120); 
3) лист ГУ Держгеокадастру від 1 березня 2024 року, в якому воно повідомило прокурора, що не вжило заходи для припинення права власності на земельну ділянку і не має можливостей для звернення до суду з позовною заявою, апеляційною чи касаційною скаргою через брак фінансування (а. с. 120 зворот); 
4) лист прокурора від 29 лютого 2024 року на адресу ГУ Держгеокадастру про необхідність вжиття заходів для апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції від 20 лютого 2024 року у справі № 178/3386/23 (а. с. 121-123);
5) лист ГУ Держгеокадастру від 27 березня 2024 року, в якому воно повідомило прокурора, що ним не вжило та не буде вживати заходи для припинення права власності на земельну ділянку, зокрема, з огляду на брак фінансування (а. с. 124); 
6) лист прокурора від 29 березня 2024 року на адресу ГУ Держгеокадастру про звернення до суду в порядку абзацу третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (а. с. 124 зворот).
(2.1.3) Застосування норм до фактів справи
50. Прокурор у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», звернувся до ГУ Держгеокадастру як компетентного органу, а той упродовж розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з відповідним позовом в інтересах держави, не вступив у справу № 178/3386/23 і повідомив прокурора, що не звертатиметься до суду. Тобто прокурор виконав усі вимоги закону, пов`язані з необхідністю обґрунтувати наявність підстав для представництва інтересів держави у цивільній справі, а в апеляційній скарзі фактично висловив незгоду як із рішенням суду першої інстанції щодо суті спору, так із діями суду першої інстанції, який відмовив прокурору у задоволенні його заяви про вступ у справу.
51. В апеляційній скарзі прокурор вказав, що продавчиня, яка є громадянкою російської федерації, набувши у 2005 році земельну ділянку сільськогосподарського призначення у власність у порядку спадкування, вимоги закону щодо відчуження цієї ділянки впродовж одного року не виконала, наслідком чого має бути припинення її права власності шляхом конфіскації земельної ділянки за рішенням суду. За відповідними вимогами Криничанський районний суд Дніпропетровської області відкрив провадження у справі № 178/1808/23. За твердженням прокурора, покупець, знаючи, що земельну ділянку слід конфіскувати на користь держави, з метою уникнення цього, ігноруючи заборону на відчуження такої ділянки, звернувся із позовом у справі № 178/3386/23 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання прав власності на земельну ділянку. Прокурор пояснив, що ГУ Держгеокадастру було відомо про вказані порушення інтересів держави, однак у розумний строк жодних заходів не вжило; це зумовило застосування прокурором повноважень з представництва інтересів держави в суді.
52. З`ясовуючи, чи мав право прокурор в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру оскаржити рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у постанові обмежився констатацією того, що прокурор обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави й орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
53. Покупець і представник продавчині у касаційних скаргах правильно зауважили, що рішення суду першої інстанції щодо суті спору не можна переглянути в апеляційному порядку за апеляційною скаргою держави в особі ГУ Держгеокадастру, яка не брала участі у справі, за відсутності висновку про те, що у цьому рішенні суд вирішив питання про права, інтереси та (або) обов`язки держави. Крім того, покупець у його касаційній скарзі слушно звернув увагу на висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17-ц стосовно застосування частини першої статті 352 ЦПК України у разі зловживання стороною приватноправовим інструментарієм, використання його для невиконання публічних обов`язків, отримання преюдиційного рішення суду.
54. В оскарженій постанові відсутнє обґрунтування того, чи має ГУ Держгеокадастру, від імені якого в інтересах держави діє прокурор, право згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції про задоволення позову у справі, в якій держава в особі ГУ Держгеокадастру участі не брала. Так, апеляційний суд не оцінив дії сторін справи № 178/3386/23 на предмет того, чи використали вони приватноправовий інструментарій не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків, зокрема щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, чи не звернувся покупець у грудні 2023 року до суду у справі № 178/3386/23 задля уникнення конфіскації земельної ділянки у межах справи № 178/1808/23, провадження у якій було відкрите 21 липня 2023 року, тобто раніше, ніж у справі № 178/3386/23. Лише у випадку оцінки дій сторін справи № 178/3386/23 як означеного зловживання матеріальними правами, апеляційний суд може вважати, що рішення суду першої інстанції у цій справі стосується прав, інтересів та (або) обов`язків ГУ Держгеокадастру, від імені якого в інтересах держави діє прокурор. І у такому разі єдиною підставою для відмови у позові може бути неналежний склад учасників справи. 
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
55. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).
56. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
57. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (речення перше частини четвертої статті 411 ЦПК України).
58. З огляду на висновки цієї постанови щодо застосування норм права оскаржену постанову апеляційного суду слід скасувати, а справу передати до того ж суду на новий розгляд.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
у х в а л и в:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити.
2. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
3. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2024 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий		В. І. Крат	
Судді		Д. А. Гудима 	
		І. О. Дундар	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко