Справа № 466/10316/25 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є. 
Провадження № 22-ц/811/672/26 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 червня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Костюк С.О.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 12 січня 2026 року,-
ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
12 січня 2026 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову. В обгрунтування заяви покликається на те, в провадженні Шевченківського районного суду м.Львова знаходиться цивільна справа за її позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, у якому позивач просить визнати групу нежитлових приміщень №46 площею 153,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, частка кожного в яких становить по ідеальній частині; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за відповідачем право власності на зазначену групу нежитлових приміщень та стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача грошову компенсацію вартості належної їй частки групи цих приміщень. Вважає, що з метою забезпечення позову необхідно вжити заходів забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду та забезпечити ефективний захист прав ОСОБА_1 . Обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Враховуючи те, що ціна позову щодо спірного нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя і яке зареєстроване за відповідачем, становить 9 204 000 грн., вважає, що необхідно застосувати вид забезпечення позову.
З наведених підстав просить до набрання законної сили рішенням суду у справі №466/10316/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя накласти арешт на спірне майно - групу нежитлових приміщень №46 площею 153,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_3 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 12 січня 2026 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову – задоволено.
В порядку забезпечення позову накладено арешт на спірне майно – групу нежитлових приміщень №46 площею 153,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_3 .
Ухвалу піддано негайному виконанню.
Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт вказує, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції не дослідив реальну загрозу невиконання відповідачем рішення суду. Відповідач визнає, що майно, на яке накладено арешт, було придбане у період перебування в шлюбі з позивачем, а отже таке з врахування норм чинного законодавства є спільним майном подружжя і відповідач позбавлений реальної можливості відчужити (продати, подарувати та ін.) спірне майно (без нотаріально посвідченої у встановленому законом порядку згоди позивача). ОСОБА_1 не долучила доказів проте, що ОСОБА_3 намагається відчужити групу нежитлових приміщень №46 плошею 153,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та не довела реальну можливість відчуження такого майна. Шлюб між сторонами у справі розірвано 13.04.2023 року, однак, з моменту розірвання шлюбу відповідачем не вчинялись дій спрямованих на відчуження спірного майна. Матерально-правові інереси позивача в разі визнання в подальному її права на частку спірного майна були би повністю захищені задля попередження труднощів при виконанні такого рішення арештом лише 1/2 частки спірного майна (грошової компенсації вартості належної їй частки майна), тому такий вид забезпечення позову не відповідає позовним вимогам та принципу співмірності вжиття заходів забезпечення позову. Крім того, арешт накладений на нежилові комерційні примішення, які відповідач може використовувати для провадження власної господарської діяльності та для здачі в оренду вказаного нерухомого майна, однак, наявність арешту перешкоджає злачі майна в оренду, та отримання доходу від такої діяльності. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір щодо поділу спільного майна подружжя, якими є група нежитлових приміщень №46 площею 153,4 кв.м. за адресою; АДРЕСА_1 , які зареєстровані на праві власності за ОСОБА_3 , а відтак забезпечення позову шляхом накладення арешту на ці нежитлові приміщення є співмірним заходом забезпечення позову щодо заявлених позовних вимог, який не призведе до порушення прав, а невжиття такого заходу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Положеннями частини першої статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Забезпечення позову – заходи припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим, і повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову, які направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду.
Забезпечення позову по суті – це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року справа № 623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі № 761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі № 361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Частина 1 статті 150 ЦПК України визначає види забезпечення позову.
Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частина 1 статті 150 ЦПК України).
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).
Відповідно до роз`яснень п.п. 1, 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого п. 4 ст. 151 ЦПК, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
При зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по-перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по-друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, під час використання механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, – навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має дати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.
Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 201/9686/23.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має дати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Підставою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17.
Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.
Тобто, позовні вимоги ОСОБА_5 стосуються нерухомого майна, а саме: групи нежитлових приміщень № 46 площею 153,4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , які, як вважає позивач, є спільним майном подружжя, а вона як один із подружжя, має право на ідеальну частку цих приміщень.
Матеріалами справи підтверджується, що право власності на групу нежитлових приміщень № 46 площею 153,4 кв.м, що знаходяься за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 .
Обгрунтовуючи заяву про забезпечення позову позивач посилається на те, що право власності на групу нежитлових приміщень № 46 площею 153,4 кв.м. що знаходяься за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 , який, як власник, має право і можливість вільно розпоряджатися ним, у тому числі шляхом його відчуження на користь третіх осіб, а відтак існує обґрунтований ризик того, що ОСОБА_3 може здійснити відчуження спірного майна до вирішення справи по суті і у разі вчинення таких дій виконання можливого рішення суду про задоволення позову буде істотно ускладнене або навіть неможливе.
Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві просить визнати за нею право власності на 1/2 частину групи нежитлових приміщень № 46 площею 153,4 кв.м. що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_3 , а також стягнути з відповідача на її користь 1/2 частки груп нежитлових приміщень, розмір якої буде визначений експертним шляхом.
Оскільки за відповідачем зареєстроване право власності на спірне майно, а відтак заявник вважає, що існує ризик подальшого відчуження цього майна. 
Тобто, заява про забезпечення позову обґрунтована ризиком подальшого відчуження майна, що, на думку заявника, ускладнить виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позову.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції встановив наявність спору між сторонами; ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивачки, який може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у цій справі; співмірність обраного позивачкою виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами. 
Враховуючи те, що предметом позову є вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини групи нежитлових приміщень № 46 площею 153,4 кв.м. що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_3 , колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до обґрунтованого висновку про те, що невжиття заходів у виді арешту спірного нерухомого майна може істотно ускладнити чи унеможливити ефективне поновлення її порушених прав та інтересів, за захистом яких вона звернулася до суду, вжиття такого заходу забезпечення позову узгоджується зі змістом статей 149,150 ЦПК України.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що обраний позивачем вид забезпечення позову, а саме накладення арешту, буде співмірний позовним вимогам та зможе забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі його задоволення, такі заходи забезпечення є адекватними предмету спору та співмірними з позовними вимогами та прямо спрямованими на збереження (не відчуження) предмета спору до моменту вирішення справи по суті. 
Колегія суддів вважає, що можливість відповідача відчужити майно, власником якого він є, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача, утруднить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду. 
Забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника ( ОСОБА_6 ), накладення арешту на майно не позбавляє права володіння майном, а лише тимчасово обмежує розпорядження спірним майном. 
Можливість накладення арешту на майно, яке перебуває у власності ОСОБА_6 в порядку забезпечення позову у спорі про поділ майна подружжя є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо зустрічного забезпечення, оскільки реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за винятком випадків, передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, зокрема, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та не вирішення судом питання зустрічного забезпечення, не є підставою для скасування оскарженої ухвали, оскільки не позбавляє відповідача права звернутися з клопотанням про зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку.
Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 21 грудня 2020 року у справі № 487/5726/19 та від 30 червня 2021 року у справі № 752/2342/19, від 23 грудня 2022 року у справі № 760/34352/21.
Перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваної ухвали суду, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати питання що стосуються суті спору, підставності/безпідставності позову.
З огляду на вищенаведене, повно та всебічно дослідивши заяву про застосування заходів забезпечення позову, установивши спір між учасниками справи щодо спірного майна, а також існування підстав для забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення позову у цій справі шляхом накладення арешту на на спірне майно – групу нежитлових приміщень №46 площею 153,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_3 . 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 12 січня 2026 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 10 червня 2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 
Судді: О.М. Ванівський
Р.П. Цяцяк