ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

27 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/31003/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),
суддів: Добродняк І.Ю., Суховарова А.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року (суддя Боженко Н.В.) у справі № 160/31003/25 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просила:
- визнати дії військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного нарахування в розмірі 1/2 частини від 50% належного грошового забезпечення належного старшому солдату ОСОБА_3 , колишнього оператора відділення радіоелектронної боротьби мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зник безвісти 19 лютого 2025 року законному представнику неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 – ОСОБА_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 встановити та виплатити з 01.02.2025 року в розмірі 50% належного грошового забезпечення, матеріальну допомогу на вирішення соціально побутових питань за 2025 рік в розмірі 50%, одноразову грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік в розмірі 50% та додаткову винагороду в розмірі 50% належного старшому солдату ОСОБА_3 , колишнього оператора відділення радіоелектронної боротьби мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зник безвісти 19 лютого 2025 року, його (неповнолітній дитині – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) представнику неповнолітньої дитини – ОСОБА_1 з урахуванням вже виплачених сум та забезпечити зберігання за визначеними особами належне до виплати грошове забезпечення в розмірах частки, встановленої відповідно до абзаців другого-четвертого пункту 6 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 884 від 30.11.2016 року, але не більше ніж до дня, визначеного в абзацах другому і третьому цього пункту.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно утримує чверть грошового забезпечення безвісно зниклого ОСОБА_3 , замість виплати таких коштів на користь позивачки, оскільки депонування цих коштів на користь матері безвісно зниклого є неправомірним, адже вона є громадянином російської федерації.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Судом першої інстанції зазначено, що абзац 4 ч. 6 ст. 9 Закону №2011-ХІІ встановлює правило поведінки, за змістом якого половина грошового забезпечення порівну ділиться між: «дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені)».
Для обставин даної справи має значення обов`язок рівного поділу половини грошового забезпечення між законним представником ОСОБА_2 (малолітня донька військовослужбовця) та матір`ю військовослужбовця. Наразі військова частина розподілила відповідні 50% грошового забезпечення навпіл доньці та матері військовослужбовця.
Суд зауважив, що яким би чином Порядок №884 не визначав коло осіб, які мають право на отримання виплат, якщо таке коло не узгоджується з нормами абз. 4 ч. 6 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, то застосуванню підлягає норма закону.
Відтак, суд вважав, що доводи позивачки про те, що матір ОСОБА_3 як громадянка російської федерації не має включатися до кола осіб, на користь яких розподіляється частина грошового забезпечення військовослужбовця, суперечать положенням абз. 4 ч. 6 ст. 9 Закону №2011-ХІІ.
Суд з`ясував, що відповідач мав відомості про те, що у військовослужбовця є матір, в зв`язку з чим утримує на її користь половину грошового забезпечення (фактично – чверть). Порушень законодавства при цьому судом не встановлено.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовної заяви відсутні.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник вказує, що згідно Порядку №884 визначення розміру часток грошового забезпечення військовослужбовця, що підлягає виплаті членам сім`ї військовослужбовця, можливе тільки після розгляду поданих заяв особами визначеними в п.6 Порядку №884 та отримання відомостей з державного реєстру, однак суд першої інстанції не з`ясував, чи отримував відповідач відомості з державного реєстру актів цивільного стану про батьків зниклого ОСОБА_3 . Зауважує, що в силу приписів п.7 Порядку №884 виплата грошового забезпечення не здійснюється у разі наявності у визначених осіб громадянства Російської Федерації, або у разі постійного їх проживання на її території, а 13.06.2025 року позивачка подала заяву в якій наголосила, що мати зниклого ОСОБА_3 є громадянкою російської федерації та надала копію паспорту з метою підтвердження такого громадянства.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що згідно свідоцтва про народження від 20.08.2013 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Сповіщенням від 24.02.2025 року №ГПП/1874 ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомив ОСОБА_4 (повнолітній син) про те, що ОСОБА_3 зник безвісти 19.02.205 року.
Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин від 15.05.2025 року №20250515-3406 ОСОБА_3 є розшукуваною особою: зник на (виявлено) на території бойових дій (під час воєнних дій).
Наказом відповідача від 17.03.2025 року №1160 затверджено результати службового розслідування за фактом зникнення безвісти в т.ч. ОСОБА_3 . Наказано вважати його зниклим безвісти з 19.02.2025 року.
Згідно свідоцтва про народження від 09.11.1979 року НОМЕР_3 матір`ю ОСОБА_3 є ОСОБА_5 . 
13 червня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_5 листом №1395/ВихЗВГ/948/С передав відповідачу заяву позивачки з додатками, в т.ч. з копією паспорта матері ОСОБА_3 .
Листом від 23.06.2025 року №2571/6285 відповідач повідомив ІНФОРМАЦІЯ_5 на лист від 13.06.2025 року, що:
1) з 01.02.2025 року половина від 50% грошового забезпечення ОСОБА_3 виплачується на користь ОСОБА_2 її законному представнику ( ОСОБА_1 );
2) з 01.02.2025 року половина від 50% грошового забезпечення ОСОБА_3 належить його матері та нараховується на депонований рахунок частини;
3) з 01.02.2025 року інші 50% грошового забезпечення ОСОБА_3 нараховуються на депонований рахунок частини.
Вважаючи протиправними дії відповідача, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.
Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011 в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
В силу положень ч.6 ст.9 Закону №2011 за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. № 884 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти (далі Порядок №884 в редакції на час спірних правовідносин).
Згідно п.2 цього порядку за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Відповідно до п.3 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Приписами п.4 Порядку №884 визначено, що командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає заяву про виплату та додані до неї документи і приймає рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам або про відмову у виплаті грошового забезпечення.
Рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам приймається на підставі: документів, визначених у пункті 3 цього Порядку; інформації, отриманої з державних реєстрів; копії особистого розпорядження на випадок полону (за наявності).
Згідно п.6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється:
особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
У разі неподання визначеними особами заяв про виплату належне не виплачене грошове забезпечення визначеним особам та військовослужбовцям:
виплачується військовослужбовцям з дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах;
включається до складу спадщини з дати складення актового запису про смерть.
Міноборони, зокрема територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, СБУ, Служба зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міноборони, Головний орган військового управління Національної гвардії, Адміністрація Держприкордонслужби, Управління державної охорони, Адміністрація Держспецзв`язку, Адміністрація Держспецтрансслужби мають право отримувати з державних реєстрів інформацію про осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення, шляхом доступу до таких реєстрів та/або шляхом електронної інформаційної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів у порядку, встановленому законодавством.
Згідно п.7 Порядку №884 виплата грошового забезпечення не здійснюється у разі:
добровільної здачі в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства військовослужбовців;
наявності (набуття) у визначних осіб громадянства Російської Федерації чи Республіки Білорусь, або у разі постійного проживання на території таких країн, або засудження за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
Колегія суддів зауважує, що абз. 4 ч.6 ст.9 Закону №2011 визначає коло осіб, яким виплачується грошове забезпечення військовослужбовця, у разі відсутності його особистого розпорядження, на випадок зникнення безвісти військовослужбовця, до якого належать дружина (чоловік), законний представник малолітніх (неповнолітніх) дітей, діти з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законні представники та батьки військовослужбовця (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені).
Згідно п.7 Порядку №884 виплата грошового забезпечення не здійснюється у разі наявності (набуття) у визначних осіб громадянства Російської Федерації чи Республіки Білорусь, або у разі постійного проживання на території таких країн, або засудження за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
Отже, п.7 Порядку №884 звужує коло осіб, яким виплачується грошове забезпечення військовослужбовця, у разі відсутності його особистого розпорядження, на випадок зникнення безвісти військовослужбовця, у порівнянні з положеннями абз. 4 ч.6 ст.9 Закону №2011.
Суд звертає увагу, що відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Повноваження суду не застосовувати нормативно-правовий акт у разі висновку про його суперечність Конституцій України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту кореспондує з принципом верховенства права.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що яким би чином Порядок №884 не визначав коло осіб, які мають право на отримання виплат, якщо таке коло не узгоджується з абз. 4 ч. 6 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, то застосуванню підлягає норма закону.
Отже, врахуючи приписи ч.3 ст.7 КАС України, апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги проте, що матір ОСОБА_3 , як громадянка російської федерації, не має включатися до кола осіб, на користь яких розподіляється частина грошового забезпечення військовослужбовця, адже вони не узгоджуються із приписами абз. 4 ч. 6 ст. 9 Закону №2011-ХІІ. Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують.
Також, колегія суддів з`ясувала, що відповідачем від ІНФОРМАЦІЯ_5 отримано копію свідоцтва про народження від 09.11.1979 року НОМЕР_3 , за змістом якого матір`ю ОСОБА_3 є ОСОБА_5 . Отже, матір ОСОБА_3 належить до кола осіб, які мають право на отримання виплат згідно абз. 4 ч. 6 ст. 9 Закону №2011-ХІІ.
Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що відповідач мав відомості про те, що у військовослужбовця ОСОБА_3 є матір, яка належить до кола осіб, які мають право на отримання виплат згідно абз. 4 ч. 6 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, а отже відповідачем правомірно з 01.02.2025 року половина від 50% грошового забезпечення ОСОБА_3 виплачується на користь ОСОБА_2 її законного представнику.
Апеляційний суд звертає увагу, що згідно п.4 Порядку №884 рішення командиром військової частини приймається із визначенням особі належної частки грошового забезпечення до виплати, а тому встановивши наявність в спірному випадку двох осіб, які мають право на отримання виплат згідно абз. 4 ч. 6 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, а саме матері ОСОБА_3 та законного представника малолітньої дитини ОСОБА_3 , відповідач правомірно згідно абз. 4 ч. 6 ст. 9 Закону №2011-ХІІ визначив, що представнику малолітньої дитини ОСОБА_3 має виплачуватися половина від 50% грошового забезпечення ОСОБА_3 .
Також, зі змісту матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 листом №1395/ВихЗВГ/948/С від 13 червня 2025 року передав відповідачу заяву ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 , з додатками, зокрема з копією паспорта матері ОСОБА_3 .
Як правильно дослідив суд першої інстанції, в матеріалах справи наявна фотокопія копії паспорту матері ОСОБА_3 , яка мала існувати на 13.06.2025 року, однак у наданій до суду фотокопії копії паспорта засвідчувальний напис нотаріуса зроблено – 31.07.2025 року, що позивачкою не спростовано. За цих обставин, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що така суперечність вказує на неналежність наданого документа.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для зміни або скасування рішення суду першої інстанції відсутні. 
Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 січня 2026 року у справі № 160/31003/25 – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 27.04.2026

Головуючий - суддя Я.В. Семененко 

суддя І.Ю. Добродняк 

суддя А.В. Суховаров