ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/5688/24(916/129/25) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Огородніка К. М.- головуючого, Жукова С. В., Картере В. І.
за участю секретаря судового засідання Сулім А. В.
за участю представників: Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - Карпінського С. В.; Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" - Сітнікова М. Р.; Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Футура Фінанс"

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 (в частині відхилених грошових вимог на суму 10 612 791,12 грн)

у справі № 916/5688/24(916/129/25)
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрні системні технології"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа"
про визнання банкрутом, -

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою від 04.03.2025 Господарський суд Одеської області, серед іншого, відкрив провадження у справі № 916/5688/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" (далі - ТОВ ОПСВП "Рідна природа", боржник), ввів мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном боржника; призначив розпорядником майна ТОВ ОПСВП "Рідна природа" арбітражного керуючого Комлика І. С. (далі - Розпорядник майна)
07.03.2025 було здійснено оприлюднення повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ ОПСВП "Рідна природа" №75472.
Короткий зміст заявлених вимог 
07.04.2025 до суду першої інстанції надійшла заява Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", кредитор, скаржник) б/н від 04.04.2025 (вх.№3-268/25 від 07.04.2025) про визнання його грошових вимог до боржника у сумі 15 503 227,96 грн.
Вказана заява обґрунтована наявністю у кредитора грошових вимог до боржника, які виникли у зв`язку з неналежним виконанням останнім взятих на себе зобов`язань за договорами фінансового лізингу № DNH2LNI05503 від 24.04.2014, № DNH2LNI06308 від 13.10.2014, № DNH2LNI05953 від 14.07.2014 та № DNH2LNI06063 від 07.08.2014.
Установлені судом першої інстанції обставини справи 
24.04.2014 між АТ КБ "ПриватБанк" (Банк) та ТОВ ОПСВП "Рідна природа" (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №DNH2LNI05503, відповідно до пункту 1.1 якого Банк здійснює придбання у власність у ТОВ "Приват Лізинг" (Продавець), а потім передає Лізингоодержувачу, а Лізингоодержувач приймає від Банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів - у власність, у визначені даним Договором строки, на умовах фінансового лізингу Майно відповідно до Специфікації, наданої в Додатку №1 до даного договору.
24.11.2014 сторонами укладено Договір про внесення змін до Договору фінансового лізингу № DNH2LNI05503.
Згідно пункту 1.2 Договору №DNH2LNI05503 вартість Майна становить 3 079 624,17 грн, ПДВ 615 924,83 грн, всього до оплати 3 695 549,00 грн.
Відповідно до пункту 7.2. Договору №DNH2LNI05503 Лізингоодержувач, крім іншого, зобов`язався: виплачувати лізингові платежі, що включають суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості Майна; відсотки (комісії) за отримане в лізинг Майно; інші витрати Банка, безпосередньо пов`язані з договором фінансового лізингу і передбачені даним Договором згідно Додатку 2 (пункт 7.2.15 Договору №DNH2LNI05503).
Згідно Графіку лізингових платежів, що є Додатком 2 до Договору №DNH2LNI05503, останній платіж має бути сплачений 23.04.2019.
Відповідно до пункту 8.15. Договору №DNH2LNI05503 строки позовної давності по вимогам про стягнення лізингових платежів, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.
У зв`язку з тим, що боржник належним чином не виконував зобов`язання за Договором від 24.04.2014 №DNH2LNI05503 станом на 03.03.2025 утворилась заборгованість перед Банком у загальному розмірі 9 220 827,41 грн, яка складається з: 1 808 452,80 грн - прострочена заборгованість за наданим кредитом (залишок вартості предмету лізингу); 1 803 149,14 грн - заборгованість за простроченою винагородою; 3 885 733,41 грн - заборгованість за простроченою комісією; 1 723 492,06 грн - пеня.
13.10.2014 між АТ КБ "ПриватБанк" (Банк) та ТОВ ОПСВП "Рідна природа" (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №DNH2LNI06308, відповідно до пункту 1.1 якого Банк здійснює придбання у власність у ТОВ "Приват Лізинг" (Продавець), а потім передає Лізингоодержувачу, а Лізингоодержувач приймає від Банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим Договором строки, на умовах фінансового лізингу, Майно - найменування, кількість, вартість та технічні характеристики якого вказуються в Специфікації (Додаток №1).
15.12.2014 сторонами укладено Договір про внесення змін до Договору фінансового лізингу № DNH2LNI06308.
Згідно з пунктом 1.2. Договору № DNH2LNI06308 вартість Майна становить 839 349,28 грн, ПДВ 167 869,86 грн, всього до оплати 1 007 219,14 грн.
За пунктом 8.1 Договору № DNH2LNI06308 у випадку порушення Лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених пунктами 2.1-2.4., 7.2.15, 8.14 цього Договору та зазначених у Додатку №2, Лізингоодержувач сплачує Банку: пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ; винагороду за отримане в лізинг Майно у розмірі 48 % річних від суми залишку невиплаченої вчасно частини вартості Майна, згідно Додатку № 2.
Відповідно до пункту 8.15 Договору № DNH2LNI06308 строки позовної давності по вимогам про стягнення лізингових платежів, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 15 років.
У зв`язку з тим, що Боржник належним чином не виконував зобов`язання за Договором від 13.10.2014 № DNH2LNI06308 станом на 03.03.2025 утворилась заборгованість перед Банком у загальному розмірі 1 417 438,23 грн, яка складається з: 364 815,93 грн - прострочена заборгованість за наданим кредитом (залишок вартості предмету лізингу); 231 368,70 грн - заборгованість за простроченими процентами; 633 496,80 грн - заборгованість за простроченою винагородою; 187 756,80 грн - пеня.
Матеріалами справи підтверджується, що договір є припиненим за ініціативою Банку з 10.10.2019.
14.07.2014 між АТ КБ "ПриватБанк" (Банк) та ТОВ ОПСВП "Рідна природа" (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № DNH2LNI05953, відповідно до пункту 1.1 якого Банк здійснює придбання у власність у ТОВ "Приват Лізинг" (Продавець), а потім передає Лізингоодержувачу, а Лізингоодержувач приймає від Банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним Договором строки, на умовах фінансового лізингу Майно відповідно до Специфікації, наданої в Додатку №1 до даного договору.
15.12.2014 сторонами укладено Договір про внесення змін до Договору фінансового лізингу № DNH2LNI05953.
Згідно з пунктом 1.2. Договору № DNH2LNI05953 вартість Майна становить 2966 425,00 грн, ПДВ 593 285,00 грн, всього до оплати 3 559 710,00 грн.
Відповідно до пункту 7.2 Договору № DNH2LNI05953 Лізингоодержувач, крім іншого, зобов`язався: виплачувати лізингові платежі, що включають суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості Майна; відсотки (комісії) за отримане в лізинг Майно; інші витрати Банка, безпосередньо пов`язані з договором фінансового лізингу і передбачені даним Договором згідно Додатку 2 (пункт 7.2.15 Договору № DNH2LNI05953).
Згідно з пунктом 8.15 Договору № DNH2LNI05953 строки позовної давності по вимогам про стягнення лізингових платежів, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.
У зв`язку з тим, що Лізингоодержувач належним чином не виконував зобов`язання за Договором від 14.07.2014 № DNH2LNI05953, станом на 03.03.2025 утворилась заборгованість перед Банком у загальному розмірі 4282 060,09 грн, яка складається з: 217 908,71 грн - заборгованість за простроченими процентами; 3 464 854,04 грн - заборгованість за простроченою винагородою; 580 074,91 грн - пеня; 19 222,43 грн - судовий збір, сплачений за позовне провадження.
07.08.2014 між АТ КБ "ПриватБанк" (Банк) та ТОВ ОПСВП "Рідна природа" (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №DNH2LNI06063, відповідно до пункту 1.1 якого Банк здійснює придбання у власність у ТОВ "Приват Лізинг" (Продавець), а потім передає Лізингоодержувачу, а Лізигоодержувач приймає від Банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним Договором строки, на умовах фінансового лізингу Майно відповідно до Специфікації, наданої в Додатку №1 до даного договору.
15.12.2014 сторонами укладено Договір про внесення змін до Договору фінансового лізингу № DNH2LNI06063.
Згідно п.1.2. Договору № DNH2LNI06063 вартість Майна становить 459 633,96 грн, ПДВ 91 926,79 грн, всього до оплати 551 560,75 грн.
Згідно з пунктом 8.1 Договору № DNH2LNI06063 у випадку порушення Лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених пунктами 2.1-2.4., 7.2.15, 8.14 даного Договору і зазначених у Додатку №2, Лізингоодержувач сплачує Банку: пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ; винагороду за отримане в лізинг Майно у розмірі 48 % річних від суми залишку невиплаченої вчасно частини вартості Майна, згідно Додатку № 2 до Договору.
Відповідно до пункту 8.15 Договору № DNH2LNI06063 строки позовної давності по вимогам про стягнення лізингових платежів, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 15 років.
У зв`язку з тим, що Лізингоодержувач належним чином не виконував зобов`язання за Договором від 07.08.2014 № DNH2LNI06063, станом на 03.03.2025 утворилась заборгованість перед Банком у загальному розмірі 582902,23 грн, яка складається з: 455 438,14 грн - заборгованість за простроченою винагородою; 120 593,19 грн - пеня; 6 870,90 грн - судовий збір, сплачений за позовне провадження.
Постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 у справі № 916/967/20 ухвалено стягнути з ТОВ ОПСВП "Рідна природа" на користь АТ КБ "ПриватБанк" 199 050,27 грн основної заборгованості за лізинговими платежами, 120 491,77 грн заборгованості за відсотками, 137 425,28 грн пені та 6 870,90 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.
12.05.2022 року відбулися погашення заборгованості за Договором фінансового лізингу №DNH2LNI06063 від 07.08.2014 в загальному розмірі 324000,00 грн (на суму 199 050,27 грн, на суму 120 491,77 грн, а також на суму 4457,96 грн), що підтверджується розрахунком Банку.
Крім того, кредитор підтвердив, що ТОВ ОПСВП "Рідна природа" повернув (передав) Лізингодавцю АТ КБ "ПриватБанк" предмет лізингу.
Ураховуючи зазначене, за Договором №DNH2LNI06063 кредитором заявлено прострочену суму заборгованості за винагородою за користування майном, пеню та судовий збір.
Таким чином, у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань за договорами фінансового лізингу, станом на 03.03.2025 у ТОВ ОПСВП "Рідна природа" перед АТ КБ "ПриватБанк" має заборгованість у сумі 15 503 227,96 грн.
02.07.2025 розпорядником майна з врахуванням додаткових пояснень АТ КБ "ПриватБанк" надано до суду повідомлення про результати розгляду грошових вимог до боржника (вх. №20894/25), відповідно до якого вимоги кредитора ним визнано в повному обсязі.
03.07.2025 боржник надав до суду пояснення (вх. №21111/25), відповідно до яких вимоги АТ КБ "ПриватБанк" не визнано.
В обґрунтування наданих пояснень боржник зазначав, що у кредитора сплив строк позовної давності в частині кредиторських вимог за Договором фінансового лізингу №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 та за Договором фінансового лізингу №DNH2LNI05953 від 14.07.2014, що є підставою для відмови у визнанні таких кредиторських вимог.
Що ж до вимог відповідно до Договору фінансового лізингу №DNH2LNI06308 від 13.10.2014 боржник визнав їх у розмірі 783 941,43 грн, яка складається з: 364 815,93 грн - прострочена заборгованість за наданим кредитом (залишок вартості предмету лізингу); 231 368,70 грн - заборгованість за простроченими процентами; 187 756,80 грн - пеня. Інші кредиторські вимоги боржник не визнав з огляду на їх безпідставність.
Також Боржник не визнав заборгованість за Договором фінансового лізингу №DNH2LNI06063 від 07.08.2014 в повному обсязі у зв`язку із розірванням договору та повернення предмета лізингу.
Короткий зміст ухвал суду першої інстанції
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.08.2025 у справі №916/5688/24(916/129/25) визнано вимоги АТ КБ "ПриватБанк" до ТОВ ОПСВП "Рідна природа" у сумі 15 503 227,96 грн та 4 844,80 грн судового збору.
Ухвалу, постановлену за результатом розгляду грошових вимог Банку, суд першої інстанції мотивував тим, що вимоги кредитора на заявлену ним суму обґрунтовані та підтверджені належними доказами, що зумовлює необхідність визнання таких вимог судом.
Також місцевий господарський суд, урахувавши встановлене відповідними нормами розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зупинення перебігу позовної давності на строк дії карантину та у подальшому на строк дії воєнного стану, відхилив посилання боржника щодо спливу строку позовної давності для звернення до суду із вимогами із зобов`язань, що виникли на підставі договорів фінансового лізингу № DNH2LNI05503 від 24.04.2014 № DNH2LNI05953 від 14.07.2014.
Ухвалою попереднього засідання від 28.10.2025 Господарський суд Одеської області ухвалив визнаними вимогами кредиторів до боржника серед інших АТ КБ "ПриватБанк" з вимогами у сумі 15 503 227,96 грн та 4 844,80 грн судового збору, з яких: 4 844,80 грн - перша черга; 12 891 311,00 грн - четверта черга; 2611 916,96 - шоста черга.
Не погодившись із вказаними ухвалами місцевого господарського суду (зокрема ухвалою попереднього засідання в частині грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк"), боржник оскаржив їх в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою від 25.02.2026 у справі № 916/5688/24(916/129/25) Південно-західний апеляційний господарський суд ухвалив:
- апеляційну скаргу ТОВ ОПСВП "Рідна природа" задовольнити частково;
- ухвалу Господарського суду Одеської області від 28.08.2025 про розгляд вимог кредитора у справі № 916/5688/24(916/129/25) скасувати в частині визнання грошових вимог на суму 10 612 791,12 грн, у задоволенні заяви АТ КБ "ПриватБанк" в цій частині відмовити, в решті ухвалу залишити без змін, виклавши її резолютивну частину у наступній редакції:
"Заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" б/н від 04.04.2025 (вх.№3-268/25 від 07.04.2025) про визнання його грошових вимог задовольнити частково.
Визнати грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеське природоохоронне сервісно-виробниче підприємство "Рідна природа" у сумі 4890436,84 грн та 4844,80 грн судового збору.
У решті заяви відмовити.";
- ухвалу попереднього засідання Господарського суду Одеської області від 28.10.2025 у справі № 916/5688/24(916/129/25) скасувати в частині визнання вимог кредитора АТ КБ "ПриватБанк" у сумі 10 612 791,12 грн, прийняти у цій частині нове рішення, відповідно до якого визнаними вимогами кредитора АТ КБ "ПриватБанк" до боржника ТОВ ОПСВП "Рідна природа" є вимоги у сумі 4 890 436,84 грн та 4 844,80 грн судового збору, а не визнаними вимогами кредитора АТ КБ "ПриватБанк" до боржника ТОВ ОПСВП "Рідна природа" є вимоги у сумі 10 612 791,12 грн; в решті ухвалу залишити без змін.
Постанову суд апеляційної інстанції мотивував обґрунтованістю вимог Кредитора лише в їх частині, а саме:
- за Договором фінансового лізингу № DNH2LNI05503 від 24.04.2014 у сумі 3526 641,20 грн (з них: 1 803 149,14 грн - заборгованість за процентами та 1723 492,06 грн - пеня), правомірно нарахованих Банком на кожний черговий прострочений лізинговий платіж починаючи з 01.03.2017 по 10.10.2019, тобто по дату розірвання договору;
- за Договором фінансового лізингу № DNH2LNI06308 від 13.10.2014 за простроченими процентами у сумі 231 368,70 грн та 187 756,80 грн пені;
- за Договором фінансового лізингу № DNH2LNI05953 від 14.07.2014 у сумі 817206,05 грн, з яких: 217 908,71 грн - заборгованість за процентами, 19 222,43 грн - витрати зі сплати судового збору, що присуджений до стягнення рішенням Господарського суду Одеської області від 07.09.2020 у справі №916/966/20, та 580 074,91 грн - пеня, нарахована на кожен черговий лізинговий платіж відповідно до узгодженого сторонами графіка за період з 21.01.2018 по 14.09.2019.
- за Договором фінансового лізингу № DNH2LNI06063 від 07.08.2014 у сумі 127464,09 грн, що складається з: 6 870,90 грн судового збору, сплаченого за розгляд позовних вимог Банку у справі № 916/967/20, та 120 593,19 грн пені.
Щодо решти вимог за договорами фінансового лізингу в частинах заборгованості за простроченою комісією та за простроченою винагородою апеляційний суд серед іншого виснував, що грошові вимоги у вказаних сумах не підлягають визнанню, оскільки перевірити правильність проведеного Банком розрахунку відповідних нарахувань шляхом підставлення визначених договором складових в погоджену сторонами у пункті 2.4 договору формулу не вбачається за можливе у зв`язку з ненаданням Банком інформації щодо цих складових, а загалом ненаданням кредитором обґрунтованого детального розрахунку заявлених до стягнення сум винагороди до заяви про визнання грошових вимог, як і документів, які б надали змогу перевірити правильність проведення таких розрахунків.
Додатково суд апеляційної інстанції врахував, що зазначені грошові вимоги АТ КБ "ПриватБанк" до боржника у розмірі 3 885 733,41 грн за Договором №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 визначені у заяві кредитора як комісія, між тим сплата комісії взагалі не передбачена умовами зазначеного договору.
Водночас апеляційний господарський суд відхилив доводи заявника апеляційної скарги (боржника) щодо пропуску кредитором строку позовної давності, оскільки встановив, що станом на 02.04.2020 позовна давність щодо заявлених Банком грошових вимог за договорами №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 та №DNH2LNI05953 від 14.07.2014 не спливла і перебіг цього строку був зупиненим як на момент звернення кредитора з відповідною заявою, так і на момент ухвалення оскаржуваних ухвал суду першої інстанції (внаслідок продовження на строк дії карантину і воєнного стану та подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
АТ КБ "ПриватБанк" подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 у цій справі в частині відхилених грошових вимог Банку на суму 10 612 791,12 грн скасувати, а ухвали суду першої інстанції у відповідних частинах залишити в силі.
Касаційну скаргу Банк мотивував підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), через не врахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах:
- положень статей 74-76, 86 ГПК України, частин першої та третьої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) у зв`язку з не здійсненням належного правового аналізу обставин справи і доводів кредитора на підтвердження заявлених ним грошових вимог (висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 27.05.2021 у справі №924/556/20, від 07.10.2020 у справі №914/2404/19, від 11.02.2020 у справі №904/8484/16, від 07.08.2019 у справі №922/1014/18, від 05.03.2019 у справі №910/3353/16, від 18.04.2019 у справі №914/1126/14, від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16, від 25.11.2021 у справі №924/1351/20, від 01.12.2022 у справі №918/1154/21, від 21.06.2022 у справі №902/90/21, від 27.06.2023 у справі N904/5874/19) та ін., щодо обов`язку господарського суду у попередньому засіданні здійснити перевірку заявлених до боржника грошових вимог конкурсних кредиторів, належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів, в тому числі перевірити наданий кредитором розрахунок заборгованості);
- приписів частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 236 ГПК України з огляду на не здійснення повного і всебічного з`ясування обставин та не надання оцінки аргументам, наведеними кредитором (висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05.06.2020 у справі № 920/528/19, щодо обов`язку суду встановити обставини справи, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору); 
- норм частини другої статті 693 ЦК України, пункту 3 частини другої статті 1, статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" (висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 19.09.2023 у справі №905/1065/22, від 01.02.2024 у справі №913/175/23, від 26.09.2019 у справі №917/885/18, від 10.05.2018 у справі №910/14406/17, від 13.06.2018 у справі №910/19197/17, щодо необхідності визначення структури лізингових платежів під час вирішення питання про відшкодування вартості об`єкту лізингу за умови розірвання договору). При цьому суд апеляційної інстанції застосував висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, але із помилковим трактуванням правової позиції.
У контексті зазначеної підстави касаційного оскарження скаржник стверджує про порушення апеляційним господарським судом норм процесуального права з огляду на таке:
- залишення поза увагою обставин того, що матеріали справи містять докази на підтвердження нарахованої винагороди відповідно до пунктів 2.4 договорів фінансового лізингу, за допомогою яких можливо здійснити перевірку таких нарахувань, що є безпосереднім обов`язком суду під час розгляду грошових вимог кредитора. Всі вихідні значення, необхідні для розрахунку формули, наявні в матеріалах справи (виписки, договори), курси іноземних валют до національної валюти зазначені в самих розрахунках, а здійснення перевірки можливо за допомогою загальнодоступної інформації на офіційних сайтах Міністерства фінансів України та Національного банку України. Саме на суд й покладено обов`язок здійснення перевірки наданих кредитором розрахунків заборгованості. Проте апеляційним судом проігноровано покладений на нього обов`язок та безпідставно відхилені вимоги Банку;
- невідповідність дійсності і обставинам справи твердження суду апеляційної інстанції про надання на стадії судових дебатів нових доказів, адже жодного нового доказу подано не було, як і не було наведено жодної нової обставини, лише здійснено перевірку раніше наданих розрахунків, що фактично підтверджує обґрунтованість заявлених кредитором вимог;
- застосування в частині перегляду вимог Банку за нарахованою винагородою за користування майном формального підходу щодо оцінки доказів, поданих Банком, адже суд не прийняв до уваги ані деталізовані розрахунки заборгованості, де відображені всі складові формули, передбаченої пунктами 2.4 договорів фінансового лізингу, ані додаткові пояснення кредитора із детальним викладенням інформації щодо формули винагороди, що в результаті призвело до ухвалення незаконного рішення в цій частині.
Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі
Боржник (ТОВ ОПСВП "Рідна природа") подав відзив, в якому просив касаційну скаргу Банку залишити без задоволення з викладених у відзиві підстав, а оскаржувану постанову залишити без змін як законну та обґрунтовану, прийняту з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом викладених у відзиві доводів боржник стверджує, що:
- зобов`язання сторін за Договором фінансового лізингу № DNH2LNI05503 від 24.04.2014 є припиненими з 23.04.2019, а, отже, будь-яке нарахування будь-яких платежів у відповідності до умов цього Договору після 10.10.2019 є незаконним. У цьому зв`язку боржник не визнає нараховані Банком після 23.04.2019 на підставі умов зазначеного Договору заборгованість за простроченою винагородою, заборгованість за простроченою комісією та пеню. Крім того, вважає, що Банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду із кредиторськими вимогами в цій частині;
- не погоджується із загальною сумою заборгованості за Договором №LNI06308 станом на 03.03.2025 у загальному розмірі 1 417 438,23 грн, оскільки зобов`язання сторін за цим Договором є припиненими з 10.10.2019, а, отже, будь-яке нарахування будь-яких платежів відповідно до умов вказаного Договору після зазначеної дати є незаконним;
- не визнає заборгованість за Договором № DNH2LNI05953 станом на 03.03.2025 у загальному розмірі 4 282 060,09 грн, оскільки зобов`язання сторін за цим Договором є припиненими з 13.07.2019, а, отже, будь-яке нарахування будь-яких платежів відповідно до умов вказаного Договору після зазначеної дати є незаконним. У цій частині вимог також зауважує, що АТ КБ "ПриватБанк" при поданні позовної заяви до ТОВ ОПСВП "Рідна природа" про стягнення заборгованості за Договором фінансового лізингу №DNH2LNI05953 від 14.07.2014 у справі № 916/966/20 не заявляв до стягнення заборгованості за простроченою винагородою та взагалі не посилався на таку винагороду. Крім того, вважає, що Банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду із кредиторськими вимогами в цій частині;
- не погоджується із загальною сумою заборгованості за Договором № DNH2LNI06063 станом на 03.03.2025 у загальному розмірі 582 902,23 грн, оскільки зобов`язання сторін за цим Договором є припиненими з 06.08.2019, а, отже, будь-яке нарахування будь-яких платежів відповідно до умов вказаного Договору після зазначеної дати є незаконним. Крім того, зазначає, що постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 у справі №916/967/20 було відмовлено в задоволенні позовних вимог Банку в частині стягнення 660 251,81 грн заборгованості за винагородою. Водночас боржник не визнає заборгованість за Договором фінансового лізингу №DNH2LNI06063 від 07.08.2014 в повному обсязі у зв`язку із розірванням договору та повернення предмету лізингу.
Касаційне провадження
19.03.2026 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ "ПриватБанк".
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2026 для розгляду касаційної скарги у цій справі визначено склад колегії суддів: Огороднік К. М. - головуючий, Жуков С. В., Картере В. І.
Ухвалою від 08.04.2026 Верховний Суд серед іншого відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ "ПриватБанк" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 (в частині відхилених грошових вимог на суму 10 612 791,12 грн) у справі №916/5688/24 (916/129/25); призначив касаційну скаргу до розгляду на 20.05.2026 о 11:15.
Ухвалою від 23.04.2026 Верховний Суд задовольнив заяву ТОВ ОПСВП "Рідна природа" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Судове засідання 20.05.2026 відбулось у режимі відеоконференції за участю представників АТ КБ "ПриватБанк" (скаржник), ТОВ ОПСВП "Рідна природа" (боржник) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Футура Фінанс", які надали пояснення щодо суті вимог та доводів касаційної скарги Банку. 
Інші учасники справи явку представників у судове засідання не забезпечили, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. 
Оскільки явка представників сторін у судове засідання з розгляду касаційної скарги не є обов`язковою за законом і не визнавалася такою судом, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників цієї справи чи їх повноважних представників.
Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
З огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд переглядає оскаржену у цій справі постанову суду апеляційної інстанції лише в частині відмови у визнанні грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк" із заборгованості:
- за договором фінансового лізингу № DNH2LNI05503 від 24.04.2014, що складається із 1 808 452,80 грн простроченої заборгованості за наданим кредитом (залишок вартості предмету лізингу) та 3 885 733,41 грн заборгованості за винагородою (пункт 2.4 договору);
- за договором фінансового лізингу № DNH2LNI06308 від 13.10.2014, що складається із 364 815,93,00 грн простроченої заборгованості за наданим кредитом (залишок вартості предмету лізингу) та 633 496,80 грн заборгованості за винагородою (пункт 2.4 договору);
- за договором фінансового лізингу № DNH2LNI05953 від 14.07.2014, що складається із 3 464 854,04 грн заборгованості за винагородою (пункт 2.4 договору);
- за договором фінансового лізингу № DNH2LNI06063 від 07.08.2014, що складається із 455 438,14 грн заборгованості за винагородою (пункт 2.4 договору).
Перевіривши доводи скаржника в межах підстав оскарження та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог касаційної скарги з таких підстав.
Предметом судового розгляду є заява кредитора про визнання грошових вимог до боржника у справі про банкрутство.
Відповідно до частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.
За змістом наведених у статті 1 КУзПБ термінів, що вживаються для цілей цього Кодексу: 
грошовим зобов`язанням (боргом) є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України; 
боржником, серед іншого, є юридична особа, неспроможна виконати свої грошові зобов`язання, строк виконання яких настав; 
кредитором, серед іншого, є юридична особа, яка має вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; 
конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника. 
Порядок звернення кредиторів із вимогами до боржника у справі про банкрутство юридичних осіб та порядок розгляду судом відповідних заяв регламентовані, зокрема, статтями 45, 46, 47 КУзПБ.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 45 КУзПБ конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
У попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна (абзац перший частини другої статті 47 КУзПБ).
За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів (абзац четвертий частини шостої статті 45 КУзПБ).
Отже, під час розгляду заявлених до боржника кредиторських вимог, суд, в силу наведених вище норм, має з`ясовувати правову природу таких вимог, надати правову оцінку доказам поданим заявником на підтвердження його вимог до боржника, аргументам та запереченням боржника чи інших кредиторів щодо задоволення таких вимог, перевірити дійсність заявлених вимог, з урахуванням чого встановити наявність підстав для їх визнання чи відхилення (повністю або частково).
Згідно усталеної практики Верховного Суду, заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги до боржника можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 916/4644/15; постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, від 02.06.2022 у справі № 917/1384/20, від 30.11.2023 у справі № 910/2423/23, від 01.02.2024 у справі № 910/3835/22, від 29.02.2024 у справі № 908/2586/22 та ін). 
Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство. У випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог, суд у справі про банкрутство відмовляє у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів (постанови Верховного Суду від 27.08.2020 у справі №911/2498/18, від 01.03.2023 у справі №902/221/22). 
Комплексне дослідження доказів на предмет їх відповідності законодавчо встановленим вимогам є сутністю суддівського розсуду на стадії встановлення обсягу кредиторських вимог у справі про банкрутство. 
Оцінюючи повноту і всебічність судового розгляду у даній справі, судова колегія суду касаційної інстанції виходить з наведених норм КУзПБ у сукупності з положеннями процесуального закону та вважає за необхідне звернутися до усталених правових висновків Верховного Суду стосовно порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство, ролі та обов`язків суду на цій стадії провадження у справі про банкрутство, за якими: 
- заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);
- обов`язок здійснення правового аналізу заявлених у справі кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог покладений на господарський суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство (постанови Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16);
- під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанови Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16);
- у попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником (постанови Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18);
- завданням господарського суду у попередньому засіданні є перевірка заявлених до боржника грошових вимог конкурсних кредиторів на підставі поданих заявниками доказів існування та обґрунтованості цих вимог (подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 24.10.2019 у справі № 910/10542/18, від 07.11.2019 у справі № 904/9024/16). 
Ці висновки, на які серед іншого покликається скаржник, не втратили своєї актуальності з введенням в дію з 21.10.2019 КУзПБ, оскільки чинний Кодекс (статті 45-47) містить аналогічне у відповідній частині правове регулювання порядку звернення кредиторів із заявами із вимогами до боржника у справі про банкрутство та порядку розгляду цих заяв судом.
Колегія суддів враховує висновок Верховного Суду у постановах від 27.06.2023 у справі № 904/5874/19, від 27.02.2024 у справі № 902/1406/15, за яким, у разі заявлення у господарській справі (у справі про банкрутство тощо) багатоскладової грошової вимоги (про стягнення, про визнання грошових вимог), тобто вимоги, сума якої має багато складових за підставами виникнення кожної із них: сум заборгованості за кожним зобов`язанням боржника (якщо їх декілька), сум, які підлягають нарахуванню за наслідками невиконання (несвоєчасного виконання - прострочення) кожного із зобов`язань в залежності від їх виду та правової природи (проценти річні, інфляційні втрати, штрафи, пені, неустойки тощо), заявник (у цій справі Кредитор), відповідно до покладеного на нього за законом обов`язку, обґрунтовуючи належним чином грошові вимоги та надаючи докази на їх підтвердження має надати, окрім безпосередньо основних доказів (договорів, накладних, актів, інших первинних документів), також обґрунтований розрахунок суми вимоги із зазначенням назви та розміру її складових, обґрунтування для вимог щодо кожної з яких має міститися в позовній заяві (заяві). Цей висновок узгоджується, зокрема, з положеннями пункту 3 частини третьої статті 162 ГПК України.
При розгляді вимог (кредиторських вимог) на суд покладений обов`язок дослідити та оцінити цей розрахунок на рівні з іншими доказами, надавши оцінку обґрунтованості, підставності та доведеності доказами у справі кожної із складових суми вимог, заявленої до стягнення (для визнання у справі про банкрутство), з чітким розмежуванням за наведеним принципом як визнаної, так і відхиленої частини вимог заявника.
При цьому що стосується як розрахунку, наданого заявником (стягувачем кредитором), так і того розрахунку, що наводить суд при дослідженні та оцінці наданого заявником розрахунку, відхиляючи/задовольняючи вимоги (повністю або частково), то ці розрахунки мають не тільки відповідати наданим у справі доказам, а і бути такими чіткими та зрозумілими, щоб ні у сторін, ні у судів, що здійснюють перегляд відповідного судового рішення, не виникало сумнівів та/або неоднозначного розуміння щодо: визнаної/відхиленої суми вимог, підстави та правової природи її виникнення, а також підстави для її визнання/відхилення (подібний висновок, на який покликається скаржник, викладений у постанові Верховного Суду від 27.06.2023 у справі №904/5874/19).
У справі, що розглядається, предметом касаційного перегляду, як зазначалось, є постанова суду апеляційної інстанції про відмову у визнанні грошових вимог Банку загалом на суму 10 612 791,12 грн, з яких кредитором заявлено вимоги із заборгованості за наданим кредитом (залишок вартості предмета лізингу) та заборгованості за винагородою (пункти 2.4 договорів фінансового лізингу).
Щодо заборгованості за винагородою
До спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України "Про фінансовий лізинг" від 16.12.1997 № 723/97-ВР (тут і надалі - у редакції Закону, яка діяла на момент виникнення спірних відносин).
Пунктом 3 частини другої статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.
За приписами статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг, сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Застосована законодавцем конструкція "можуть включати", а не "можуть лише включати" чи "можуть включати виключно", як і зазначення в пункті "г" даної норми загальної фрази "інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу", свідчить, що даний склад лізингових платежів становить приблизний характер і є загальним орієнтиром для сторін договору фінансового лізингу. У свою чергу, повний та чіткий склад лізингових платежів, з врахуванням наведених положень статей 6, 627, 628 ЦК України, сторони договору визначають та погоджують вільно, самостійно та на власний розсуд безпосередньо в договорі (подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі 910/19197/17, від 05.09.2023 у справі № 910/16592/21).
За змістом викладених у касаційній скарзі доводів АТ КБ «ПриватБанк» переконує, що ним до заяви з кредиторськими вимогами були надані докази, якими заявник підтвердив виникнення та існування правовідносин між Банком та боржником, надані первинні бухгалтерські документи на підтвердження вимог, а також розрахунки заборгованості, в тому числі деталізовані розрахунки заборгованості за винагородою, встановленою пунктом 2.4 договорів фінансового лізингу.
Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у справі доказів встановлено, що пунктами 2.4 усіх чотирьох договорів фінансового лізингу передбачено, що Лізингоодержувач сплачує Банку на рахунок, зазначений у пункті 1.5 цього договору, відповідно до додатку №2 також винагороду за користування майном у розмірі, розрахованому за відповідною формулою, складовими якої є: сума винагороди за користування майном; числове значення фіксованої процентної ставки згідно з пунктом 2.3.2 цього договору; базис днів у році для розрахунку процентів (360 днів); офіційний курс української гривні до долару США на день розрахунку; порядковий номер дня розрахунку в історії цього договору; порядковий номер дня в історії цього договору; різниця між сумою лізингу за договором та сумою погашення заборгованості за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня в історії цього договору; сума погашених процентів за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня в історії цього договору; офіційний курс гривні до долара США на визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня в історії цього договору; вхідне сальдо на день розрахунку. При негативному значенні сума винагороди сплаті не підлягає. Винагорода за користування майном розраховується на дату, передбачену пунктом 11.1 цього договору для остаточного погашення заборгованості за цим договором у день дострокового повного виконання зобов`язань або у день повного фактичного виконання зобов`язань за даним договором. У випадку дострокового повного погашення зобов`язань за цим договором подальший розрахунок винагороди за користування майном відбувається згідно із зазначеною формулою, де подальші обороти після повного погашення зобов`язань розглядаються як початкові, а порядковий номер дня розрахунку в історії цього договору та порядковий номер дня в історії цього договору отримують нові первинні значення. Сплата винагороди за користування майном здійснюється в українській гривні. Сума винагороди за користування майном сплачується у строк, зазначений у пункті 11.1 цього договору, або у день дострокового повного виконання зобов`язань за цим договором. У випадку несплати винагороди за користування кредитом у зазначений термін винагорода вважається простроченою.
Водночас зі змісту ухвал суду першої інстанції, постановлених за результатом розгляду заяви з кредиторськими вимогами Банку та за результатом попереднього засідання у справі, вбачається, що зазначений суд, обмежившись висновком про обґрунтованість усього обсягу заявлених кредитором грошових вимог до боржника, не дослідив та не надав належної правової оцінки розрахунку заборгованості на рівні з іншими доказами в аспекті обґрунтованості, підставності та доведеності доказами кожної із складових суми вимог. 
У свою чергу, апеляційним господарським судом з`ясовано, що перевірити правильність проведеного Банком розрахунку відповідних нарахувань шляхом підставлення визначених договором складових в погоджену сторонами у пункті 2.4 договору формулу не вбачається за можливе у зв`язку з ненаданням Банком інформації щодо цих складових, при цьому у судовому засіданні представник АТ КБ "ПриватБанк" не зміг надати пояснення щодо жодної складової цієї формули.
Також судом апеляційної інстанції встановлено, що обґрунтованого детального розрахунку заявлених до стягнення сум винагороди до заяви про визнання грошових вимог Банком додано не було, як і документів, які б надали змогу перевірити правильність проведення таких розрахунків. Більш того, як з`ясував апеляційний суд, грошові вимоги Банку у відповідній частині у сумі 3 885 733,41 грн за договором № DNH2LNI05503 від 24.04.2014 визначені у заяві кредитора як комісія, між тим сплата комісії взагалі не передбачена умовами цього Договору.
Разом із тим колегія суддів бере до уваги доцільність доводів боржника про те, що Банк при поданні позовної заяви до боржника про стягнення заборгованості за Договором фінансового лізингу №DNH2LNI05953 від 14.07.2014 у справі № 916/966/20 не заявляв до стягнення заборгованості за простроченою винагородою, що вбачається зі змісту відповідних судових рішень у зазначеній справі згідно відкритих відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень. 
Також обґрунтованими є викладені у відзиві аргументи боржника (що також встановлено й судом апеляційної інстанції у цій справі) щодо преюдиційності обставин того , що постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 у справі № 916/967/20 було відмовлено в задоволенні позовних вимог Банку в частині стягнення з боржника 660 251,81 грн заборгованості за винагородою за Договором № DNH2LNI06063 станом на 03.03.2025.
Ураховуючи наведене та встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо необґрунтованості (через не підтвердження складових формули) поданого Банком розрахунку грошових вимог із заборгованості за винагородою (нарахованою згідно з умовами пунктів 2.4 договорів фінансового лізингу), Верховний Суд вважає цілком правомірними викладені в оскарженій постанові висновки апеляційного суду про недоведеність грошових вимог у цій частині.
При цьому Верховний Суд погоджується з доводами скаржника про те, що саме на суд покладено обов`язок здійснення перевірки наданих кредитором розрахунків заборгованості, включаючи застосування сторонами валютних курсів, однак зауважує, що в решті аргументи Банку в цій частині (зокрема у контексті того, що всі вихідні значення, необхідні для розрахунку формули, наявні в матеріалах справи (виписки, договори)), є суто декларативними, оскільки відсутнє будь-яке посилання скаржника на конкретний доказ, який міститься у справі та який не було враховано апеляційним господарським судом.
Так само у касаційній скарзі не наведено аргументів про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання кредитора про долучення доказів, які не були подані до місцевого господарського суду, однак на підтвердження неможливості подання яких до зазначеного суду з об`єктивних причин заявником надано відповідні докази. 
Колегія суддів звертає увагу, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (Див.: висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).
У аспекті наведеної практики Верховний Суд зауважує, що у цій справі судом касаційної інстанції не встановлено порушень порядку надання та отримання доказів, належну правову оцінку яким надано судом апеляційної інстанції.
На підставі зазначеного, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги в частині заперечення встановлених апеляційним господарським судом обставин справи (щодо ненадання Банком обґрунтованого детального розрахунку заявлених до стягнення сум винагороди, як і документів, які б надали змогу перевірити правильність проведення такого розрахунку) з одночасним тлумаченням скаржником власного їх викладення, оскільки незгода з наданою судами оцінкою наявних у матеріалах справи доказів та намагання здійснити їх переоцінку відповідно до вимог статті 300 ГПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Також у касаційного суду відсутні підстави вважати, що при ухваленні оскарженої постанови у цій частині судом апеляційної інстанції не було враховано висновків Верховного Суду щодо застосування положень частин першої та третьої статті45 КУзПБ у поєднанні з нормами процесуального закону, викладених [висновків] у перелічених у скарзі постановах, адже зміст таких висновків повністю узгоджується із здійсненим апеляційним судом правозастосуванням.
Таким чином, аргументи скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм права в частині розгляду та відмови у визнанні грошових вимог Банку із заборгованості за винагородою, встановленою пунктами 2.4 договорів фінансового лізингу, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду цієї справи, тому такі доводи підлягають відхиленню за безпідставністю.
Щодо заборгованості за наданим кредитом (залишком вартості предмета лізингу)
Щодо заявлених Банком грошових вимог із заборгованості за наданим кредитом (залишок вартості предмета лізингу) у сумі 1 808 452,80 грн за договором фінансового лізингу № DNH2LNI05503 від 24.04.2014 та у розмірі 364 815,93,00 грн за договором фінансового лізингу № DNH2LNI06308 від 13.10.2014 Верховний Суд зазначає таке.
Як зазначалось, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України "Про фінансовий лізинг" від 16.12.1997 № 723/97-ВР у відповідній редакції.
Положення статті 1 вказаного Закону визначає фінансовий лізинг (далі - лізинг) - як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 підрозділу І розділу ІІІ книги п`ятої ЦК України та законом.
Водночас згідно з приписами абзацу 2 частини другої статті 806 цього Кодексу до відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
В статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено права та обов`язки лізингодавця. Зокрема, згідно з частиною 1 названої статті Закону лізингодавець серед іншого має право: відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.
Відповідно до статті 7 зазначеного вище Закону лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.
Загальне правило щодо наслідків розірвання договору визначене положеннями частин другої, четвертої статті 653 ЦК України, а саме: у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються; сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Разом з цим, наслідки розірвання договору фінансового лізингу мають певні особливості, оскільки договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору (частина друга статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг"), через що на правовідносини між сторонами договору фінансового лізингу, зокрема щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж (подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).
Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
В частині другій статті 693 ЦК України, з посиланням на яку обґрунтовані заявлені у цій справі позовні вимоги, передбачено, що у разі якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
За змістом наведених норм Закону України "Про фінансовий лізинг" сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, що може включатись до складу лізингових платежів (частина друга статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг"), яка у спірних правовідносинах визначена як частина відшкодування / сплати вартості предмету лізингу (пункт 6.2.11 Договору) є за своєю суттю частиною покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору лізингу, тобто є оплатою предмета купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. Тож належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.
У зв`язку ж з розірванням договору лізингу та вилученням предметів лізингу на користь лізингодавця, у лізингоодержувача відсутній такий обов`язок. Тобто, ураховуючи структуру та зміст лізингових платежів, а саме те, що ці платежі не є рівнозначними платі за користування, на відміну від орендної плати, позаяк містять в собі таку складову, як відшкодування частини вартості предмета лізингу, з моменту розірвання договору лізингу зобов`язання лізингодавця щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача є припиненим, відповідно, в лізингоодержувача припиняється зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта (пункт 6.31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).
Враховуючи, що в силу особливостей регулювання правовідносин лізингу договором та законом на передане в лізинг майно право власності залишається за лізингодавцем, то наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати оплати предмета лізингу. У зазначених висновках Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 також зауважила, що лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів. 
У цій справі Банк серед іншого заявив грошові вимоги до боржника із заборгованості за наданим кредитом (залишок вартості предмета лізингу) у сумі 1 808 452,80 грн за договором фінансового лізингу № DNH2LNI05503 від 24.04.2014 та у розмірі 364 815,93,00 грн за договором фінансового лізингу №DNH2LNI06308 від 13.10.2014.
Водночас щодо договору фінансового лізингу № DNH2LNI05503 від 24.04.2014 судом апеляційної інстанції встановлено, що зважаючи на узгоджену сторонами у пункті 10.1 договору умову щодо права лізингодавця на одностороннє розірвання договору у випадку навіть часткової несплати лізингового платежу, а також на наявність прострочення, вказаний договір лізингу вважається розірваним з 10.10.2019, що не заперечується й боржником.
Що стосується договору фінансового лізингу № DNH2LNI06308 від 13.10.2014 апеляційним судом, з урахуванням аналогічної умови у пункті 10.1 договору та наявність прострочення, з`ясовано, що такий договір також є розірваним з 10.10.2019, що є ключовим у вирішенні питань щодо права вимоги до боржника та визнається останнім.
Натомість судом апеляційної інстанції не встановлено, що умовами укладених між сторонами договорів лізингу передбачено, що у випадку розірвання таких договорів за ініціативою лізингодавця лізингоодержувач зобов`язаний, окрім повернення об`єкта лізингу, також сплатити лізингові платежі, що залишились несплаченими відповідно до умов цих договорів. 
Таким чином, з огляду на встановлені апеляційним судом обставини щодо припинення договорів фінансового лізингу №DNH2LNI05503 від 24.04.2014 та № DNH2LNI06308 від 13.10.2014 і, як наслідок, зустрічних зобов`язань Банку та боржника щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача з відшкодуванням останнім вартості цього об`єкта, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання заявленої кредитором заборгованості за наданим кредитом (залишок вартості предмета лізингу) у сумі 1 808 452,80 грн та у сумі 364815,93,00 грн відповідно.
Ураховуючи наведені обставини цієї справи, встановлені апеляційним господарським судом, викладені вище правові висновки Верховного Суду, а також зважаючи на регулювання спірних правовідносин нормами Закону України "Про фінансовий лізинг" саме у редакції цього Закону від 16.12.1997 № 723/97-ВР, колегія суддів відхиляє за безпідставністю доводи скаржника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права під час розгляду та відхилення вимог Банку в означеній їх частині.
Відсутні у касаційного суду й підстави вважати, що при ухваленні оскарженої постанови апеляційним судом були враховані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, із помилковим їх трактуванням, як то безпідставно стверджує скаржник. Так, у зазначеній справі № 904/5726/19 суд апеляційної інстанції виснував, зокрема, про наявність підстав для задоволення позовних вимог лізингодавця про стягнення з відповідачки (лізингоодержувача) заборгованості по сплаті за користування об`єктом лізингу (до складу якої входила оплата частини вартості об`єкта лізингу) до припинення дії договору. Водночас Велика Палата Верховного Суду, попри зміну мотивувальної частини постанови апеляційного суду, погодилася з такими висновками з тих підстав, що положеннями пункту 12 загальних умов контракту сторони погодили, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу (пункт 6.18 загальних умов), що узгоджується з правовим регулюванням договору оренди (найму). 
Натомість, у цій справі, як було зазначено вище, суд апеляційної інстанції, зрештою як і місцевий господарський суд, не встановив наявність такого ж змісту умов у договорах фінансового лізингу, що не спростовано скаржником. Тож, відмінність правозастосування зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ (умовами договорів), встановленими судами, що виключає подібність таких справ за змістовним критерієм. 
З аналогічних підстав колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування апеляційним господарським судом правових висновків Верховного Суду, викладених у решті наведених у скарзі постанов, адже відмінність прийнятих судових рішень у названих справах та у цій справі зумовлена різними фактичними обставинами та умовами укладених договорів. 
Порушень норм процесуального права, які є підставами для обов`язкового скасування оскарженої постанови, колегією суддів під час касаційного провадження не встановлено. 
Зважаючи на викладене у сукупності, оскаржена постанова у цій справі ухвалена у відповідності до норм чинного законодавства та на підставі належно встановлених суду апеляційної інстанції обставин і оцінених доказів, тому доводи скаржника про неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального та процесуального права підлягають відхиленню з підстав необґрунтованості. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Переглянувши у касаційному порядку в межах доводів та вимог касаційної скарги оскаржуване судове рішення, Верховний Суд не встановив порушення чи невірного застосування норм права, на які посилався скаржник.
На підставі викладеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та необхідність залишення оскаржуваної у цій справі постанови суду апеляційної інстанції без змін.
Судові витрати
У зв`язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги, витрати зі сплати судового збору за її подання і розгляд залишаються за скаржником.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 (в частині відхилених грошових вимог на суму 10 612 791,12 грн) у справі № 916/5688/24(916/129/25) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Огороднік 
Судді С. В. Жуков
В. І. Картере