КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 756/14393/15
номер провадження: 22-ц/824/6774/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Ярослава Вікторовича на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 01 грудня 2025 року у складі судді Жука М.В., у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Ярослава Вікторовича, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , акціонерне товариство «Універсал Банк», ОСОБА_2 , про звернення стягнення на нерухоме майно ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Бережний Я.В. (далі - приватний виконавець) звернувся до суду першої інстанції із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку.
Подання приватного виконавця мотивоване тим, що у нього на виконанні перебуває зведене виконавче провадження (далі - ВП) НОМЕР_7, до складу якого входить: ВП № НОМЕР_10 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») 16 601 грн 75 коп. судових витрат; ВП НОМЕР_8 про стягнення зі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 068-2008-1394 від 30 квітня 2008 року у розмірі 96 719 доларів США 33 центи; ВП № НОМЕР_9 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» частину суми сплаченого судового збору у розмірі 1 051 грн 00 коп. В межах виконавчого провадження не вдалося виявити достатніх коштів чи іншого майна достатнього для задоволення вимог кредиторів. Разом з цим в ході здійснення перевірки майнового стану боржника з`ясовано, що у власності ОСОБА_1 перебуває квартира АДРЕСА_1 .
Зазначав, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року визнано недійсним договір дарування вищевказаної квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11 грудня 2015 року, проте в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні записи про право власності боржника ОСОБА_1 на цю квартиру.
З урахуванням наведеного, приватний виконавець просив звернути стягнення на нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме на квартиру, загальною площею 75,7 кв.м, житловою площею: 41,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з метою примусового виконання в рамках зведеного виконавчого провадження НОМЕР_7 виконавчих листів № 2/756/227/17 від 12 липня 2017 року та № 756/16667/20 від 21 травня 2024 року, що видав Оболонський районний суд міста Києва.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 01 грудня 2025 року у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Я.В. відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наявність у боржника ОСОБА_1 іпотечного майна, а саме, житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , які забезпечують вимоги стягувача АТ «Універсал Банк», виключає підстави для негайного звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку не зареєстроване за боржником у встановленому порядку, особливо з огляду на те, що ця квартира є його постійним місцем проживання.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Бережний Я.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та задовольнити його подання про звернення стягнення на нерухоме майно ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала унеможливлює виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва у справі № 2/756/227/17, оскільки за рахунок належного боржнику майна, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_2 , можуть бути частково задоволені вимоги стягувача АТ «Універсал Банк».
Зазначає, що у нього на виконанні перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_11, до складу якого входять виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів № 2/756/227/17 від 12 липня 2017 року та № 756/16667/20 від 21 травня 2024 року. Заборгованість за вказаними виконавчими документами складає 96 719,33 доларів США та 17 652 грн 75 коп.
Посилається на те, що рішення Оболонського районного суду міста Києва, яке набрало законної сили 12 травня 2017 року, станом на час звернення з поданням не виконано. У власності боржника не виявлено коштів, рухомого чи іншого майна, достатнього для повного виконання рішення, а сам боржник не вчиняє дій, спрямованих на його виконання, та не повідомляє приватного виконавця про обставини, які б свідчили про самостійне виконання рішення або про наявність підстав для зупинення, відстрочки чи розстрочки виконання.
Зазначає, що ОСОБА_1 фактично належить квартира загальною площею 75,7 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності боржника на цю квартиру виникло на підставі договору купівлі-продажу від 05 січня 1994 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 21 січня 1994 року. У подальшому 11 грудня 2015 року, ОСОБА_1 подарував зазначену квартиру ОСОБА_2 , однак рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року у справі № 756/16667/20 договір дарування визнано недійсним та повернуто право власності на квартиру боржнику. Водночас у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_1 на цю квартиру відсутній, а запис про право власності ОСОБА_2 припинено та вилучено з реєстру 25 червня 2025 року.
З огляду на це приватний виконавець вказує, що квартира фактично належить боржнику, проте право власності на неї не зареєстровано за ним у встановленому законом порядку, що зумовлює необхідність вирішення судом питання про звернення стягнення на таке майно відповідно до ч. 10 ст. 440 ЦПК України та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того зазначає, що домоволодіння боржника за адресою: АДРЕСА_3 , перебуває в іпотеці АТ «Універсал Банк». Водночас звернення стягнення на предмет іпотеки наразі є неможливим у зв`язку із законодавчою забороною, встановленою на період дії воєнного стану. У зв`язку з цим приватний виконавець вважає помилковим висновок суду першої інстанції про передчасність подання, оскільки наявність іпотечного майна не забезпечує реальної можливості виконання рішення, а іншого майна, достатнього для погашення заборгованості, не виявлено.
Представник АТ «Універсал Банк» - адвокат Худак А.А. подала письмові пояснення, у яких звертає увагу, що оскаржувана ухвала перешкоджає виконанню рішення Оболонського районного суду міста Києва у справі № 2/756/227/17, яке набрало законної сили 12 травня 2017 року та станом на час подання пояснень не виконано. Зазначає, що домоволодіння боржника за адресою: АДРЕСА_3 , перебуває в іпотеці АТ «Універсал Банк», однак наразі звернення стягнення на предмет іпотеки є неможливим у зв`язку із законодавчою забороною, встановленою на період дії воєнного стану. Водночас, на думку представника банку, сама по собі наявність у боржника іншого нерухомого майна, обтяженого іпотекою, не виключає можливості звернення стягнення на інше майно боржника. За таких обставин висновок суду першої інстанції про передчасність звернення стягнення на спірну квартиру є помилковим. Також зазначає, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , фактично належить ОСОБА_1 , однак право власності на неї не зареєстроване за боржником у встановленому законом порядку, що зумовлює необхідність вирішення питання про звернення стягнення на це майно.
Боржник ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи письмові пояснення стягувача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно із ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.
Згідно із ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій.
Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.
Згідно з ч.1 цієї статті звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).
У відповідності до ч.ч.3,4 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, заставлений третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. Арешт на подільний об`єкт незавершеного будівництва накладається з урахуванням особливостей, визначених абзацами другим - п`ятим частини першої цієї статті. У разі якщо право власності/спеціальне майнове право на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
Питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця (ч.ч.10, 11 ст. 440 ЦПК України).
На обґрунтування подання приватний виконавець вказував, що на його виконанні перебуває зведене виконавче провадження про стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ «Універсал Банк», у межах якого не виявлено достатніх коштів чи іншого майна боржника для задоволення вимог стягувача. Водночас встановлено, що зазначена квартира належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 січня 1994 року, договір її дарування ОСОБА_2 від 11 грудня 2015 року рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року визнано недійсним, запис про право власності ОСОБА_2 припинено. Проте право власності ОСОБА_1 на цю квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано.
Як зазначено у ст.30 Конституції України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність власності й житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.
Зазначені міжнародні акти згідно з ч.1 ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Отже право власності та право на житло належать до фундаментальних конституційних гарантій особи, а їх обмеження допускається лише на підставі закону, з легітимною метою та за умови дотримання справедливого балансу між інтересами стягувача і правами боржника.
Так, відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до приписів ст.79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2 ст.89 ЦПК України).
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 січня 2017 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість у розмірі 96 719 доларів США 33 центи та 16 601 грн 75 коп. судових витрат з кожного. 
На виконання вказаного рішення Оболонським районним судом міста Києва видані виконавчі листи, які були подані на примусове виконання приватному виконавцю Бережному Я.В.
Установлено, що на виконанні у приватного виконавця перебуває на виконанні зведене виконавче провадження № НОМЕР_11, до складу якого входить: ВП № НОМЕР_10 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» 16 601 грн 75 коп. судових витрат; ВП № НОМЕР_12 про стягнення зі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 068-2008-1394 від 30 квітня 2008 року у розмірі 96 719 доларів США 33 центи; ВП № НОМЕР_9 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» частину суми сплаченого судового збору у розмірі 1 051 грн. 00 коп.
Також установлено, що у ОСОБА_1 наявні наступні банківські рахунку: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 в АТ КБ «ПриватБанк» та НОМЕР_4 в АТ «Універсал Банк», на які постановою приватного виконавця про арешт коштів боржника від 14 серпня 2025 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на вищевказаних рахунках. Проте коштів, достатніх для повного погашення боргу згідно з виконавчим документом, не виявлено.
Відповідно до наданої Головним сервісним центром МВС України інформації за боржником зареєстрований причіп CHATEAU 390, 1981 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_5 , VIN: НОМЕР_6 . 
27 лютого 2023 року приватним виконавцем Бережним Я.В. було винесено постанову про арешт майна боржника, відповідно до якої накладено арешт на вказаний транспортний засіб. 
Відповідне обтяження зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. 
Постановою про розшук майна боржника від 27 серпня 2025 року оголошено в розшук причіп CHATEAU 390, 1981 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_5 , VIN: НОМЕР_6 . Однак вказаний причіп органами поліції не розшуканий.
Крім того, згідно з інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно боржнику ОСОБА_1 на праві власності належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
05 серпня 2025 року приватним виконавцем Бережним Я.В. винесено постанову про арешт майна боржника, відповідно до якої накладено арешт на вказаний об`єкт нерухомого майна. Відповідне обтяження зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
У той же час вказаний об`єкт нерухомого майна перебуває в іпотеці в АТ «Універсал Банк» на підставі договору іпотеки від 30 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Підгаєцьким А.І. за реєстраційним номером 1384, про що в Державному реєстрі іпотек 30 квітня 2008 року зареєстроване відповідне обтяження, реєстраційний номер іпотеки: 7121541.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на час вирішення даного подання приватного виконавця існує встановлена заборона приватному виконавцю звертати стягнення на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яке перебуває в іпотеці у стягувача, що унеможливлює подальше виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 січня 2017 року (справа № 2/756/227/17), у зв`язку з тим, що іншого нерухомого майна, транспортних засобів та рухомого майна, зареєстрованого за боржником, приватним виконавцем не виявлено.
Крім того, під час здійснення виконавчих дій, приватним виконавцем було встановлено, що у власності боржника наявне нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 січня 1994 року ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
Згідно з договором дарування від 11 грудня 2015 року ОСОБА_1 подарував належну йому на праві власності квартиру ОСОБА_2 .
Встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 у справі № 756/16667/20 визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.92-95).
В той же час у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні записи про право власності боржника ОСОБА_1 на вищезазначене нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .
25 червня 2025 року Департаментом (центром) надання адміністративних послуг виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) припинено право власності та вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про речове право № 12478750, яке 11 грудня 2015 року зареєстроване приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю. за ОСОБА_2 на підставі визнаного недійсним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 лютого 2024 року у справі № 756/16667/20 договору дарування від 11 грудня 2015 року.
У справі встановлено та не заперечується учасниками справи, що згідно з матеріалами виконавчого провадження ОСОБА_1 фактично проживає у вказаній квартирі АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 5-2 Розділу VI Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку» у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на нерухоме майно (нерухомість), оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», або за договорами, до яких після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження 314-317цс18) виснувала, що ч.2 ст.109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці (зокрема, рішення у справах «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece)) наголошує, що право на виконання остаточного судового рішення є складовою «права на суд» у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також пов`язане з правом на мирне володіння майном, гарантованим ст. 1 Першого протоколу. Водночас будь-яке втручання у це право має бути пропорційним і здійснюватися виключно на підставі закону.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18))
Отже, установивши, що у межах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_11 приватним виконавцем Бережним Я.В. не виявлено у боржника ОСОБА_1 коштів, рухомого чи іншого майна, достатнього для повного виконання судового рішення, однак за боржником зареєстроване домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , яке перебуває в іпотеці АТ «Універсал Банк» на забезпечення виконання кредитних зобов`язань, а також врахувавши, що квартира АДРЕСА_1 , на яку приватний виконавець просить звернути стягнення, є фактичним місцем проживання ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передчасність вирішення питання щодо звернення стягнення саме на зазначену квартиру, оскільки встановлена законом заборона звернення стягнення на іпотечне майно у період дії воєнного стану має тимчасовий характер, а втручання у право боржника на житло повинно відповідати критеріям законності, необхідності та пропорційності.
Колегія суддів зазначає, що застосування пункту 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» не нівелює принципу обов`язковості судового рішення, передбаченого п. 9 ч.2 ст.129 та ст. 129-1 Конституції України, оскільки йдеться не про звільнення боржника ОСОБА_1 від виконання рішення суду, а про тимчасове законодавче обмеження реалізації окремого способу примусового виконання щодо іпотечного майна на період дії воєнного стану.
Доводи апеляційної скарги про те, що наявність у ОСОБА_1 іпотечного майна за адресою: АДРЕСА_3 , не забезпечує реальної можливості виконання судового рішення у зв`язку з дією законодавчої заборони на звернення стягнення на предмет іпотеки в період воєнного стану, а тому висновок суду першої інстанції про передчасність подання є помилковим, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин щодо наявності у боржника майна, спеціально обтяженого іпотекою саме на забезпечення вимог АТ «Універсал Банк».
Сам факт тимчасового законодавчого обмеження можливості реалізації предмета іпотеки не свідчить про відсутність такого забезпечення та не є безумовною підставою для звернення стягнення на інше житло боржника, яке є його фактичним місцем проживання.
Крім того, колегія суддів враховує, що згідно з ч.6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
За таких обставин звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 до вичерпання правового режиму іпотечного забезпечення могло б створити ситуацію непропорційного втручання у право ОСОБА_1 на житло та мирне володіння майном, що не узгоджується зі ст.41 Конституції України, якою гарантовано непорушність права приватної власності, а також зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої втручання у право особи на мирне володіння майном має забезпечувати справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та захистом основоположних прав особи і не може покладати на особу індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення ЄСПЛ у справі рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»)
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Ярослава Вікторовича залишити без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 01 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 червня 2026 року. 

Головуючий

Судді: