ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2026 року м.Дніпро Справа № 924/113/23 (908/1341/25)
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Іванова О.Г., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В.
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2025 (суддя Черкаський В.І.)

у справі № 924/113/23 (908/1341/25)
за первісною позовною заявою - ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” Слостіна А.Г. 
до відповідача - Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк”
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 
про стягнення 14 684 885, 82 грн.
За зустрічною позовною заявою - Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” 
до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” в особі ліквідатора Слостіна А.Г. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 
про визнання відсутнім (припиненим) права вимоги
в межах справи № 924/113/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ”

ВСТАНОВИВ:
08.05.2025 до системи “Електронний суд” від ліквідатора Товариства з обмеженою від повільністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” Слостіна А.Г. надійшла позовна заява від 08.05.2025 (вх. № 1459/08-07/23 від 09.05.2025) в якій заявник просить суд стягнути з АТ КБ “ПРИВАТБАНК” (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код 14360570) на користь ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” (69014, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Краснова Миколи, будинок 18, ідентифікаційний код 39802130) сплачені ним лізингові платежі в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за Договором фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 року у розмірі 14 684 885,82 грн. (чотирнадцять мільйонів шістсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот вісімдесят п`ять гривень 82 копійки).
04.06.2025 до системи “Електронний суд” від Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” надійшла зустрічна позовна заява від 04.06.2025 (вх. № 1872/08-07/25 від 05.06.2025) до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” в особі ліквідатора Слостіна А.Г. про визнання відсутнім (припиненим) права вимоги.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 28.10.2025 у справі № 924/113/23 (908/1341/25) первісний позов задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” основний борг у розмірі 14 684 885 (чотирнадцять мільйонів шістсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот вісімдесят п`ять) грн. 82 коп., судовий збір у розмірі 176 218 (сто сімдесят шість тисяч двісті вісімнадцять) грн. 62 коп. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. 
Не погодившись з вказаним рішенням Акціонерним товариством Комерційний банк “ПриватБанк” подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2025 у справі № 924/113/23 (908/1341/25) повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу ТОВ “Кан Трейд Інновація” про стягнення 14 684 885,82 грн в повному обсязі та задовольнити зустрічний позов АТ КБ “ПриватБанк” до ТОВ “Кан Трейд Інновація” про визнання відсутнім (припиненим) права вимоги.
В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що оскаржуване рішення прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- судом першої інстанції цілком неправомірно було застосовано до спірних правовідносин п.7.9. Договору фінансового лізингу згідно якого строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів , винагороди, неустойки- пені, штрафів, інших платежів/витрат за Договором тривалістю 15 (п`ятнадцять) років. встановлюється Сторонами При цьому Господарським судом Запорізької області було порушено норми ст.ст. 257, 261, 259, 267 Цивільного кодексу України, ст. 75 Господарського процесуального кодексу України;
- судом першої інстанції не було надано жодної правової оцінки наявним підставам для закриття провадження по справі та порушено норми ст.ст. 203, 204, 598, 601, 602 Цивільного кодексу України, п. 2 ч. 1 ст. 231, 236 ГПК України. Через припинення 08.03.2023 зобов`язань АТ КБ “ПриватБанк” зі сплати заборгованості з повернення сплачених лізингових платежів, як частини вартості об`єкту лізингу за Договором фінансового лізингу, предмет спору по справі відсутній, й провадження підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України;
- судом першої інстанції цілком протиправно було застосовано до спірних правовідносин ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України. Комплексним Висновком експертів у галузі права від 14.03.2025 спростовується можливість застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України. Ні Цивільним кодексом України, ні Законом України „Про фінансовий лізинг” (ні в редакції станом на дату укладення Договору фінансового лізинг, ні в чинній редакції) не передбачено право лізингоодержувача вимагати повернення лізингових платежів в випадку розірвання договору лізингу за ініціативою лізингодавця;
- судом першої інстанції порушено обов`язок здійснення аналізу умов договору та структури лізингових платежів та принцип обов`язковості договору та презумпції його правомірності.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду. 
23.01.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від ТОВ “Кан Трейд Інновація” надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
26.01.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від третьої особи ОСОБА_1 надійшли пояснення (заперечення на апеляційну скаргу), в яких наголосив на відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги.
17.03.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від АТ КБ “ПРИВАТБАНК” надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (в порядку ст.ст. 42, 202, 216 ГПК України), в якому просить відкласти розгляд справи № 924/113/23 (908/1341/25) на іншу дату задля необхідності надання додаткових письмових пояснень з урахуванням правових висновків Верховного Суду у справі № 924/977/22 (924/531/25).
16.05.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від третьої особи ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення, в яких наполягав на необхідності залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення – без змін.
18.05.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від АТ КБ “ПРИВАТБАНК” надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (в порядку ст.ст. 42, 202, 216 ГПК України), в якому просить відкласти розгляд справи № 924/113/23 (908/1341/25) на іншу дату у зв`язку з зайнятістю уповноваженого представника в іншому судовому процесі.
В судовому засіданні 20.05.2026 брали участь представники позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом ліквідатор ТОВ "Кан Трейд Інновація" та третьої особи. Відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом (апелянт), явку уповноваженого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G.B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Так, апеляційне провадження у даній справі здійснюється на підставі поданої АТ КБ “ПРИВАТБАНК” апеляційної скарги, в межах їх доводів та вимог, що відповідає приписам ч. 1 ст. 269 ГПК України.
Жодних доповнень протягом визначеного ГПК України процесуального строку не подавалося.
Крім того, у справі вже відбулися судові засідання 18.03.2026, на якому присутні учасники справи їх представники, серед яких АТ КБ “ПРИВАТБАНК” надали свої пояснення по суті заявленої апеляційної скарги, висловили свої вимоги та заперечення. 
При цьому як учасник судового процесу, останній не був позбавлений права забезпечити участь у судовому засіданні 20.05.2026 будь-якого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді, в тому числі в режимі відеоконференції.
Аналогічна за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17.
В свою чергу, варто наголосити на тому, що визначення пріоритету щодо участі в тому чи іншому судовому процесі у випадку невизнання судом обов`язкової явки представника, не тягне за собою неможливість здійснення розгляду справи, тобто відсутність уповноваженого представника в судовому засіданні не є безумовною підставою для його відкладення.
Натомість обставин неможливості вирішення спору у відповідному судовому засіданні судом не встановлено.
Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, зважаючи на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги тривалість провадження та необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представника скаржника.
Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.
Представники ТОВ "Кан Трейд Інновація" та Куклінського В.Е. в судовому засіданні 20.05.2026 з підстав, викладених у відзиві/поясненнях, просили суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Господарський суд Запорізької області здійснює провадження у справі № 924/113/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ”.
Наразі процедура ліквідації ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” триває, повноваження ліквідатора виконує арбітражний керуючий Слостін Андрій Геннадійович. 
08.05.2025 до системи “Електронний суд” від ліквідатора Товариства з обмеженою від повільністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” Слостіна А.Г. надійшла позовна заява від 08.05.2025 (вх. № 1459/08-07/23 від 09.05.2025) в якій заявник просив суд, зокрема, стягнути з АТ КБ “ПРИВАТБАНК” (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код 14360570) на користь ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” (69014, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Краснова Миколи, будинок 18, ідентифікаційний код 39802130) сплачені ним лізингові платежі в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за Договором фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 року у розмірі 14 684 885,82 грн. (чотирнадцять мільйонів шістсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот вісімдесят п`ять гривень 82 копійки) та сплачений судовий збір у сумі 176 218,63 грн. 
Позивач за первісним позовом обґрунтовує позовні вимоги наступним.
01.07.2016 між АТ КБ “ПРИВАТБАНК” (далі - Відповідач/Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” (далі - Позивач/лізингоодержувач) укладено Договір (фінансового лізингу) № 4К16040ЛИ, за умовами пункту 1.1. якого банк передає лізингоодержувачу нерухоме майно, яке є власністю банку та яке зазначено у додатку №1 до договору (надалі майно), а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.
За умовами пунктів 3.1, 3.3 Договору, передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно з актом прийому-передачі майна, зазначеним у додатку № 3, що є невід`ємною частиною цього договору. Акт прийому-передачі майна сторони укладають та підписують у дату укладення цього договору. З дати підписання сторонами акту прийому-передачі майна, лізингоодержувач приймає його від банку в платне володіння та користування.
Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком № 2 (пункт 2.1 Договору).
Протягом усього терміну дії цього договору майно є власністю банка (пункт 4.1 Договору). Майно переходить у власність лізингоодержувача за умови сплати банку всієї суми лізингових платежів, а також всіх інших платежів за цим договором (пункт 4.3 Договору).
Банк має право: вимоги повернення майна у випадку дострокового розірвання договору (підпункт 5.1.3 пункту 5.1 Договору); відмовитися від договору і вимагати повернення майна, якщо лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі протягом трьох місяців підряд; договір є розірваним з дати, зазначеної банком у повідомленні про відмову від договору (підпункт 5.1.3 пункту 5.1 Договору).
Банк зобов`язується: після сплати всієї суми лізингових платежів та інших платежів, що передбачені цим договором, передати майно у власність лізингоодержувача та документ, що підтверджує повну сплату платежів за цим договором (підпункт 5.2.1 пункту 5.2 Договору); прийняти майно від лізингоодержувача у випадку дострокового розірвання цього договору або у випадку закінчення терміну дії цього договору, якщо майно не буде викуплене лізингоодержувачем та не сплачено всі платежі за договором (підпункт 5.2.2 пункту 5.2 Договору).
Відповідно до пункту 6.2.11 Договору лізингоодержувач зобов`язується сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку “Фінансовий лізинг (оренда)”; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; винагороду за користування майном, отриманим в лізинг; інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим договором.
Пунктом 6.2.4 Договору на лізингоодержувача покладено обов`язок повернути майно банку у випадку розірвання договору у стані, в якому воно було отримано, з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежах за цим договором, а також відшкодування заподіяних цим збитків у строк, не пізніше дати розірвання цього договору.
Підпунктом 8.2.3 пункту 8.2 Договору передбачено, що цей договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача за три дні у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 днів, а також у випадку порушення строків сплати винагород за договором.
01.07.2016 на виконання умов Договору сторони склали акт № 1 прийому-передачі майна, згідно із яким банк передав, а лізингоодержувач прийняв в платне володіння та користування нерухоме майно, яке є об`єктом лізингу.
За час дії договору лізингу ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” як лізингоодержувач за договором, сплатив АТ КБ “ПриватБанк”, як лізингодавцю, лізингові платежі, як сплату частини вартості об`єкту лізингу, на загальну суму 16 084 885,82 грн., а саме платіжними дорученнями: від 25.07.2016 № 40 в сумі 391 506,38 грн., 23.08.2016 № 19 в сумі 3 918 655,56 грн., 25.07.2017 № 133 в сумі 4 310 161,94 грн., 23.08.2017 № 142 в сумі 4 310 161,94 грн., 28.09.2017 № 145 в сумі 310 000,00 грн., 31.10.2017 № 149 в сумі 291 700,00 грн., 30.11.2017 № 152 - в сумі 295 000,00 грн., 31.01.2018 № 177 в сумі 115 000,00 грн., 16.01.2018 № 166 в сумі 202 500,00 грн., 28.02.2018 № 182 в сумі 250 000,00 грн., 30.03.2018 № 191 в сумі 275 000,00 грн., 27.04.2018 № 198 в сумі 300 000,00 грн., 31.05.2018 № 211 в сумі 260 000,00 грн., 04.07.2018 № 219 в сумі 106 000,00 грн., 31.07.2018 № 226 в сумі 103 200,00 грн., 31.08.2018 № 237 в сумі 108 000,00 грн., 28.09.2018 № 243 в сумі 132 000,00 грн., 31.10.2018 № 248 в сумі 84000,00 грн.; 30.11.2018 № 254 в сумі 125 280,00 грн.; 28.12.2018 № 263 в сумі 108 480,00 грн.; 31.01.2019 № 274 в сумі 84 480,00 грн., що підтверджується виписками по рахунку.
07.10.2020 АТ КБ “ПРИВАТБАНК” надіслав на адресу Лізингоодержувача повідомлення № Э.Upr 1/3-201007/2093 про розірвання з 26.10.2020 року Договору лізингу у зв`язку наявністю заборгованості зі сплати лізингових платежів та відсоткової винагороди за користування майном.
Згідно з Актами прийому-передачі майна від 16.11.2020 та 17.11.2020 ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” було повернуло АТ КБ “ПРИВАТБАНК” об`єкт лізингу.
ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” звертаючись з даним позовом до суду, вважало, що, лізингові платежі, які були здійснені на користь Банку в рамках виконання Договору фінансового лізингу від 01.07.2016 № 4К16040ЛИ мають бути стягнуті на користь Позивача. 
Так, лізингові платежі в сумі 16 084 885,82 грн. сплачені ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ”, як частина відшкодування вартості предмету лізингу за Договором фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016, є оплатою за договором купівлі-продажу (попередня оплата), а Майно, яке є предметом договору лізингу повинно було перейти в подальшому у власність Лізингоодержувача.
Таким чином, розірвання Договору фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 та повернення об`єкту лізингу Банку, припиняє обов`язок ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” на сплату цих лізингових платежів, та припиняє право Банку на їх отримання (тримання).
Лізингові платежі на загальну суму 16 084 885,82 грн., сплачені ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” як частина вартості об`єкту лізингу за Договором фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 є за своєю суттю оплатою предмету купівлі-продажу.
У свою чергу розірвання Договору фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 та повернення об`єкту лізингу, призводить до одночасного розірвання договору купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу, та надає ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” право, на підставі ст. 693 Цивільного кодексу України, на повернення сплачених лізингових платежів у рахунок сплати вартості об`єкту лізингу, як попередньої оплати.
Отже, позивач правомірно посилається на положення частини другої статті 693 ЦК України як на підставу повернення частини покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу.
Таким чином, після розірвання Договору фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 та повернення об`єкту лізингу, у Банку виникає заборгованість перед ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” на суму сплачених лізингових платежів: 16 084 885,82 грн.
У Законі України “Про фінансовий лізинг” прямо не була передбачена можливість Лізингоодержувача вимагати від Лізингодавця повернення сплачених лізингових платежів у випадку розірвання договору лізингу за ініціативою Лізингодавця, однак і не було заборонено це робити.
Відповідно до пункту 7.9 Договору фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016, “строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагород, неустойки - пені, штрафів, інших платежів/витрат за цим Договором встановлюються Сторонами тривалістю 15 (п`ятнадцять) років”.
Таким чином, строк позовної давності на стягнення (повернення) сплачених ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” лізингових платежів Банку також становить 15 (п`ятнадцять) років, та не сплив на дату звернення ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” з відповідним позовом до суду.
Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” вже зверталось з позовом про стягнення з АТ КБ “ПРИВАТБАНК“ на користь Позивача 1400000,00 грн. частини сплачених ним лізингових платежів в рахунок оплати вартості об`єкта лізингу за договором фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 (у зв`язку з неможливістю оплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення всієї суми сплачених лізингових платежів).
Позов був обґрунтований обов`язком Відповідача повернути спірну суму сплачених Позивачем за Договором лізингових платежів у відшкодування вартості предмета лізингу, яка є сумою здійсненої Позивачем попередньої оплати за відповідне майно, через одностороннє розірвання Відповідачем зазначеного договору, повернення Позивачем Відповідачу предмета лізингу (об`єктів нерухомого майна) і, відповідно, втрату Позивачем права на можливість отримання цього майна у власність.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 27.02.2024 у справі № 924/113/23 (908/2907/23) позов задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” 1 400 000 грн. 00 коп. сплаченої вартості об`єкту лізингу, 21 000 грн. 00 коп. судового збору.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 12.02.2025 рішення Господарського суду Запорізької області від 27.02.2024 у справі № 924/113/23 (908/2907/23) залишено без змін.
Зважаючи на те, що у справі № 924/113/23 (908/2907/23) на користь Позивача з Відповідача вже стягнуто 1 400 000,00 грн. частини сплачених ним лізингових платежів в рахунок оплати вартості об`єкта лізингу за договором фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 Позивач, звертаючись із даним позовом, просив стягнути залишок сплачених ним лізингових платежів в рахунок оплати вартості об`єкта лізингу у сумі 14 684 885,82 грн.
При цьому Відповідачу ліквідатором ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” було направлено лист № 02-01-7-107 від 15.04.2025 із проханням добровільно сплатити суму залишку сплачених лізингових платежів у розмірі 14 684 885, 82 грн. в термін до 25.04.2025, яка станом на день звернення до суду із даним позовом добровільно Відповідачем не сплачена. 
В свою чергу, заперечуючи проти первісного позову, 04.06.2025 до системи “Електронний суд” від Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” надійшла зустрічна позовна заява від 04.06.2025 (вх. № 1872/08-07/25 від 05.06.2025) до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” в особі ліквідатора Слостіна А.Г. про визнання відсутнім (припиненим) права вимоги.
Оцінивши подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи у їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ліквідатора Товариства з обмеженою від повільністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” Слостіна А.Г. про стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” заборгованості у розмірі 14 684 885 грн. 82 коп. підлягають задоволенню. Натомість відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, господарський суд виснував, що Акціонерним товариством Комерційний банк “ПриватБанк” обрано неефективний (неналежний) спосіб захисту та його задоволення не призведе до відновлення порушеного права.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
А ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
За приписами ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).
Як передбачено ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про фінансовий лізинг” від 16.12.1997 № 723/97-ВР в редакції, що діяла на момент дії договору фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 (надалі - Закон України “Про фінансовий лізинг”), фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). 
Частиною 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" № 723/97-ВР передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. 
Таким чином, з огляду на положення Закону України «Про фінансовий лізинг» та Цивільним кодексом України, договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. 
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
За приписами п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» № 723/97-ВР лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.
Як передбачено ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» № 723/97-ВР сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. 
Положеннями частин першої-другої статті 693 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За ч. 3 ст. 615 ЦК України внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.
Так, сплачені ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” лізингові платежі на загальну суму 16084885,82 грн., як частина вартості об`єкту лізингу за Договором фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 є за своєю суттю оплатою предмету купівлі-продажу.
У свою чергу розірвання Договору фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 та повернення об`єкту лізингу, призводить до одночасного розірвання договору купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу, та надає ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” право, на підставі ст. 693 Цивільного кодексу України, на повернення сплачених лізингових платежів у рахунок сплати вартості об`єкту лізингу, як попередньої оплати.
Наведене відповідає висновку Верховного Суду у постанові від 15.01.2021 (пункт 8.4.) у справі № 904/2357/20: “Згідно з приписами статті 2 Закону України “Про фінансовий лізинг” відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу. 
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Таким чином, договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем, як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Лізингові платежі, сплачені позивачем як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплата предмету купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність.
Отже, позивач правомірно посилається на положення частини другої статті 693 ЦК України як на підставу повернення частини покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу…
Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України “Про фінансовий лізинг” лізингодавець має право, зокрема, відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.
Зокрема, статтею 7 зазначеного Закону передбачено право лізингодавця відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.
Положеннями ч.ч. 2, 4 ст. 653 ЦК України визначене загальне правило щодо наслідків розірвання договору: у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються; сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Водночас наслідки розірвання договору фінансового лізингу мають певні особливості, оскільки договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору (частина друга статті 16 Закону України “Про фінансовий лізинг”), через що на правовідносини між сторонами договору фінансового лізингу, зокрема щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж (див. висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19; постанові Верховного Суду від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20)...
За положеннями частини другої статті 693 ЦК України, які стали правовою підставою для позовних вимог у спірних правовідносинах (пункт 1.3), якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
За змістом наведених норм Закону України “Про фінансовий лізинг” сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, що може включатись до складу лізингових платежів (частина друга статті 16 Закону України “Про фінансовий лізинг”), яка у спірних правовідносинах визначена як частина відшкодування / сплати вартості предмету лізингу (пункти 1.4, 6.2.11 Договору) є за своєю суттю частиною покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору лізингу, тобто є оплатою предмета купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. Тож належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.
У зв`язку із розірванням договору лізингу та вилученням предметів лізингу на користь лізингодавця, у лізингоодержувача відсутній такий обов`язок. Тобто, ураховуючи структуру та зміст лізингових платежів, а саме те, що ці платежі не є рівнозначними платі за користування, на відміну від орендної плати, позаяк містять в собі таку складову, як відшкодування частини вартості предмета лізингу, з моменту розірвання договору лізингу зобов`язання лізингодавця щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача є припиненим, відповідно, в лізингоодержувача припиняється зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта (пункт 6.31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19).
А тому, оскільки в силу особливостей регулювання правовідносин лізингу договором та законом на передане в лізинг майно право власності залишається за лізингодавцем, то наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати оплати предмета лізингу. 
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зауважила, що лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів.
Враховуючи викладене, імперативну норму частини другої статті 693 ЦК України щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у власність товару (висновки Верховного Суду в постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20), яке (право) не залежить від причин та підстав, за яких продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не здійснив передачу товару у покупцю; та встановлені судами у цій справі обставини, зокрема щодо проаналізованих судами умов укладеного між сторонами Договору (фінансового лізингу), якими (пункт 6.2.4) не передбачено, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов договору лізингу, Суд зазначив про правомірне посилання Позивача на положення частини другої статті 693 ЦК України як на підставу вимог до Відповідача у спірних правовідносинах та щодо наявності підстав для повернення Відповідачем заявленої до стягнення частини сплаченої Позивачем покупної плати за надання об`єкта лізингу в майбутньому у власність Позивачу.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12.12.2023 у справі № 912/209/21 (912/1417/22), а також у постановах від 04.04.2024 у справі №925/322/23(925/875/23), від 15.05.2024 у справі № 925/233/23 (925/750/23), від 22.05.2024 справа № 905/221/23 (905/917/23), від 12.06.2024 у справі № 907/257/23 (907/929/23), від 20.06.2024 у справі № 904/4871/22 (904/2141/23), від 10.09.2024 у справі № 920/692/23 (910/8611/23), від 11.09.2024 у справах № 927/896/23 (910/7583/23) та № 908/2212/23 (908/3143/23) за участі відповідача з тим же предметом позову - про стягнення сплачених лізингових платежів у рахунок сплати вартості об`єкта лізингу за іншим договором фінансового лізингу».
Суд зауважує, що правило частини 4 статті 653 Цивільного кодексу України, діє у відношенні обох сторін договору, а не лише у відношенні тієї із сторін, яка наприклад, припустилася порушення договору. З огляду на це суттєвого значення набувають правила спеціальних законів, умови договорів про наслідки зміни та розірвання договорів.
У правовідносинах за договором фінансового лізингу, за виключенням випадку, передбаченого частиною 1 статті 7 Закону України “Про фінансовий лізинг”, відсутні інші спеціальні норми, закони, якими лізингоодержувачу надається право вимагати виконаного ним за розірваним договором. Право ж лізингодавця вимагати у разі розірвання договору повернення виконаного, а саме, переданого в фінансовий лізинг предмета, безпосередньо визначене частиною 2 статті 7 цього ж Закону.
Частиною 7 статті 17 Закону України “Про фінансовий лізинг” в редакції Закону від 04.02.2021 № 1201-ІХ питання повернення лізингоодержувачу платежів, сплачених за договором до його розірвання, врегульоване наступним чином: Лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню лізингоодержувачу. крім випадків, коли одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюються до моменту передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу. 
Водночас умовами Договору не передбачено, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов Договору.
Відповідно до частин 1, 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Первісний обов`язок покупця - частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (часткова або повна попередня оплата встановлюється договором).
Зустрічний обов`язок продавця - передати товар у власність покупця після отримання попередньої оплати товару.
Умовою застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
При цьому кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, ліквідатором ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” на адресу АТ КБ “ПРИВАТБАНК” направлено лист № 02-01-7-107 від 15.04.2025 з проханням добровільно сплатити суму залишку сплачених лізингових платежів у розмірі 14 684 885,82 грн. у термін до 25.04.2025. Станом на день звернення до суду (08.05.2025) відповідачем добровільно не сплачена.
До того ж, колегія суддів враховує, що рішенням господарського суду Запорізької області від 27.02.2024, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 12.02.2025 та постановою Верховного суду від 13.05.2025, у справі №924/113/23(908/2907/23) задоволено позов ТОВ «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» до АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» 1 400 000 (один мільйон чотириста тисяч) грн. 00 коп. - сплаченої вартості об`єкту лізингу, 21 000 (двадцять одна тисяча) грн. 00 коп. судового збору. 
У наведеному рішенні суди встановили, що у ТОВ «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» на підставі частини другої статті 693 ЦК України виникло право на повернення сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості предмета лізингу за Договором фінансового лізингу від 01.07.2016 № 4К16040ЛИ, оскільки договір лізингу розірваний, а предмет лізингу повернутий лізингодавцеві. 
Відповідно, встановлені судовими рішеннями у справі № 924/113/23(908/2907/23) обставини не підлягають повторному доказуванню у справі, що переглядається у розумінні частини четвертої статті 75 ГПК України, позаяк сторони у названих справах є ті ж самі, а предметом позову у справі № 924/113/23 (908/1341/25) є вимога про стягнення з АТ КБ "Приватбанк" залишкової частини заборгованості по лізинговим платежам за договором фінансового лізингу від 01.07.2016 № 4К16040ЛИ, частина якої вже стягнута рішенням у справі № 924/113/23(908/2907/23).
Отже, у справі, яка розглядається, існування зобов`язання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» перед ТОВ «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» вже є доведеним, що підтверджується рішенням суду у справі № 924/113/23 (908/2907/23), яке набрало законної сили. 
Слід також зазначити, що при оскарженні вказаних рішень у справі № 924/113/23 (908/2907/23), АТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовуючи свої заперечення проти позовних вимог ТОВ «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» посилалось, у тому числі, на те, що до відкриття провадження у справі про банкрутство, АТ КБ «ПриватБанк» отримало від ТОВ «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» Заяву про залік зустрічних однорідних вимог № 2 від 13.02.2023 року за якою ТОВ «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» повідомило АТ КБ «ПриватБанк» про припинення зустрічних однорідних зобов`язань на суму 16 084 885,82 грн. 
Натомість Верховний Суд у постанові від 13.05.2025 у справі № 924/113/23 (908/2907/23) за позовом ТОВ «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення частини сплачених лізингових платежів в рахунок оплати вартості об`єкта лізингу за договором фінансового лізингу №4К16040ЛИ від 01.07.2016 року виснував, що:
« 75. Аргументи скаржника (пункти 10.2, 10.5 постанови) визнаються колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду безпідставними та необґрунтованими, а тому відхиляються Судом з огляду на таке.
76. У постанові Центрального апеляційного господарського суду від 29.06.2023 у справі № 924/113/23 банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ" встановлено, зокрема, наступне. 
76.1 Після подання заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, ТОВ "Кан Трейд Інновація" надіслано до Банку лист-вимогу вих. №1 від 04.02.2023 про повернення грошових коштів в сумі 16 084 885,82 грн, сплачених як оплата лізингових платежів за договором фінансового лізингу від 01.07.2016 № 4К16040ЛИ укладеним з АТ КБ "ПриватБанк". В подальшому, Банком отримано від ТОВ "Кан Трейд Інновація" заяву про залік зустрічних однорідних вимог за якою в односторонньому порядку було здійснено припинення зобов`язань ТОВ "Кан Трейд Інновація" за договором фінансового лізингу на суму 16 084 885, 82 грн. 
76.2 Ініціюючи банкрутство, Банком було заявлено в тому числі безспірну заборгованість за судовим рішенням, що набрало законної сили та кредитору не було відомо про будь-які наміри боржника заявити свої вимоги до Банку (після вирішення судового спору минуло більше 3 років). 
76.3 Банк вважає, що боржник намагався здійснити перешкоди кредитору у реалізації наміру відкриття провадження у справі про банкрутство, створюючи імітацію спірності вимог. 
76.4 Натомість, з метою уникнення будь-якої спірності грошових вимог, не надаючи будь-якої правової оцінки здійсненому зарахуванню, АТ КБ "ПриватБанк" керуючись наданим правом зменшило розмір заявлених грошових вимог, при цьому, Банк не здійснив відмову від них. 
76.5 Разом з тим, заявлені до зарахування вимоги не є зустрічними. Зобов`язання Банку, яке полягає у поверненні лізингових платежів, сплачених як частина вартості об`єкту лізингу за період до моменту розірвання договору фінансового лізингу - не існує. Тому Банк не є і не може бути боржником перед ТОВ "Кан трейд інновація" за заявленим до зарахування зобов`язанням на суму 16 084 885,82 грн. 
77.2 Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами. 
77.3 Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 Цивільного кодексу України): бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (постанова Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19). 
77.4 Вимоги, про зарахування яких заявлено у односторонньому правочині, вчиненому Відповідачем у формі заяви, не відповідають умовам, дотримання яких згідно із законом вимагається при здійсненні зарахування зустрічних однорідних вимог. 
77.5 Заявлені до зарахування вимоги не є зустрічними. Зобов`язання Банку, яке полягає у поверненні лізингових платежів, сплачених як частина вартості об`єкту лізингу за період до моменту розірвання договору фінансового лізингу - не існує. Тому Банк не є і не може бути боржником перед ТОВ "Кан трейд інновація" за заявленим до зарахування зобов`язанням на суму 16 084 885,82 грн. 
78. З наведених обставин убачається, що скаржником неодноразово заперечувався факт зарахування вказаних вимог між сторонами. 
79. При цьому, судами попередніх інстанцій не встановлено обставин щодо такого зарахування». 
Таким чином, судовими рішеннями у справі у справі № 924/113/23 (908/2907/23) встановлено, що вимоги, про зарахування яких заявлено у односторонньому правочині, вчиненому ТОВ «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» у формі заяви, не відповідають умовам, дотримання яких згідно із законом вимагається при здійсненні зарахування зустрічних однорідних вимог. 
З врахуванням викладеного, оскільки зарахування зустрічних однорідних вимог між ТОВ «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не відбулось, то відсутні і підстави вважати відсутнім (припиненим) право вимоги ТОВ «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» до АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 16 084 885,82 грн. щодо повернення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» сплачених ТОВ «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» лізингових платежів в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за Договором фінансового лізингу №4К16040ЛИ від 01.07.2016.
Звідси АТ КБ «ПРИВАТБАНК» помилково вважає, що на підставі заяви про залік зустрічних однорідних вимог між сторонами Договору фінансового лізингу вже зупинено зобов`язання Банку, а отже й провадження підлягає закриттю.
У цьому висновку апеляційний суд не може оминути увагою той факт, що рішенням Господарського суду Хмельницької області від 10.04.2019 у справі № 924/1172/18 задоволено позов акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до товариства з обмеженою відповідальністю Кан трейд інновація про стягнення 122155928,98 грн, з яких 53283704,76 грн простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна, 50741899,08 грн простроченої заборгованості з винагороди за користування майном, 18130325,14 грн пені. 
13.06.2019 на виконання рішення видано відповідний наказ. 
Не погоджуючись з даним наказом, ТОВ «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» на адресу суду в порядку ст. 328 ГПК України надіслало заяву про визнання наказу Господарського суду Хмельницької області №924/1172/18 від 22.07.2019 таким, що не підлягає виконанню в частині: стягнення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу №4К16040ЛИ від 01.07.2016 на суму 16084885,82 грн; стягнення простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна за договором фінансового лізингу №4К16040ЛИ від 01.07.2016 на суму 53283704,76 грн; стягнення пені, нарахованої на суму заборгованості по сплаті лізингових платежів у рахунок вартості майна за договором фінансового лізингу №4К16040ЛИ від 01.07.2016 на суму 9376822,86 гривні. 
Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 11.05.2023, залишеною без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.08.2023, у справі в задоволенні заяви ТОВ "Кан трейд інновація" (від 25.04.2023) про визнання наказу Господарського суду Хмельницької області № 924/1172/18 від 13.06.2019 таким, що не підлягає виконанню в частині, відмовлено.
Суд першої інстанції зазначив, що: «…як із вищенаведених обставин щодо недоведення існування обов`язку позивача повернути відповідачу виконане за договором, так і з наданих позивачем заперечень щодо існування такого обов`язку та можливості зарахування зустрічних однорідних вимог, слідує, що необхідна сукупність умов зарахування зустрічних однорідних вимог відсутня, тому обов`язок щодо виконання наказу, виданого у справі №924/1172/18 у частині оплати 16084885,82 грн заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном не припинився. Вказані вище обставини свідчать і про те, що обов`язок позивача з повернення сплачених лізингових платежів як оплати частини вартості об`єкту лізингу не є безспірним щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язання. При цьому судом звертається увага на відсутність доказів, які би підтверджували припинення обов`язку відповідача зі сплати відсоткової винагороди саме у розмірі 16084885,82 грн, оскільки відповідно до наявних у матеріалах справи, відображених у рішенні Господарського суду Хмельницької області від 10.04.2019 у справі №924/1172/18 та доданих відповідачем до заяви платіжних доручень відповідачем сплачено на користь позивача всього 15996645,82 грн лізингових платежів у рахунок вартості об`єкту лізингу (платіжні доручення від 25.07.2016 №40 в сумі 391506,38 грн, 23.08.2016 №19 в сумі 3918655,56 грн, 25.07.2017 №133 в сумі 4310161,94 грн, 23.08.2017 №142 в сумі 4310161,94 грн, 28.09.2017 №145 в сумі 310000,00 грн, 31.10.2017 №149 в сумі 291700,00 грн, 30.11.2017 №152 в сумі 295000,00 грн, 31.01.2018 №177 в сумі 115000,00 грн, 16.01.2018 №166 в сумі 202500,00 грн, 28.02.2018 №182 в сумі 250000,00 грн, 30.03.2018 №191 в сумі 275000,00 грн, 31.05.2018 №211 в сумі 260000,00 грн, 27.04.2018 №198 в сумі 300000,00 грн, 04.07.2018 №219 - в сумі 106000,00 грн, 31.07.2018 №226 в сумі 103200,00 грн, 28.09.2018 №243 в сумі 132000,00 грн, 31.08.2018 №237 в сумі 108000,00 грн, 31.10.2018 №248 в сумі 84000,00 грн, 28.12.2018 №263 в сумі 108480,00 грн, 30.11.2018 №254 в сумі 125280,00 грн). З огляду на наведене, відповідачем не доведено існування підстав для припинення його обов`язку зі сплати як 53283704,76 грн простроченої заборгованості з лізингових платежів у рахунок вартості майна, так і простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу №4К16040ЛИ від 01.07.2016 на суму 16084885,82 грн згідно з наказом Господарського суду Хмельницької області №924/1172/18 від 13.06.2019.»
В свою чергу, апеляційним судом вказано про те, що: «Грошові зобов`язання Банку перед відповідачем саме в розмірі 16084885,82 грн підлягають встановленню та доказуванню у визначеному законодавством порядку, оскільки вимога щодо заборгованості може бути об`єктом зарахування за статтею 601 Цивільного кодексу України лише у випадку її визначеності, доведеності та безспірності. При цьому, колегією суддів береться до уваги відсутність доказів, які би підтверджували припинення обов`язку відповідача зі сплати відсоткової винагороди саме у розмірі 16084885,82 грн, оскільки відповідно до наявних у матеріалах справи, відображених як у рішенні Господарського суду Хмельницької області від 10.04.2019 у справі №924/1172/18, так і доданих відповідачем до заяви платіжних доручень, останнім сплачено на користь позивача всього 15996645,82 грн лізингових платежів у рахунок вартості об`єкту лізингу (т. 3, а.с. 49-65). З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для припинення у відповідача обов`язку зі сплати як 53283704,76 грн простроченої заборгованості з лізингових платежів у рахунок вартості майна, так і простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу №4К16040ЛИ від 01.07.2016 на суму 16084885,82 грн згідно з наказом Господарського суду Хмельницької області №924/1172/18 від 13.06.2019».
Колегією суддів також встановлено, що до Господарського суду Запорізької області АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подано заяву про відкриття провадження у справі № 924/113/23 про банкрутство ТОВ “Кан Трейд Інновація” яку, з урахуванням уточнень до неї та зменшення грошових вимог, заяву було задоволено, відкрито процедуру банкрутства та задоволено грошові вимоги ініціюючого кредитора.
При цьому як свідчать обставини справи, банк зменшив суму своїх вимог на суму 16084885,82 грн., не через причину проведення заліку чи визнання його, а внаслідок спірності вимог на цю суму, що перешкоджало відкриттю провадження у справі про банкрутство. колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Також, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що, обґрунтовуючи порушення судом першої інстанції вимог ЦК України у питанні застосування позовної давності, скаржник наводить окремі цитати з тексту судових рішень у справах № 925/1230/18 та № 925/233/23, за змістом яких слідує, що вищезгаданий односторонній правочин було вчинено ТОВ “Кан Трейд Інновація” з пропуском загального строку позовної давності.
Водночас в частині обґрунтування порушення господарським судом положень статті 231 ГПК України АТ КБ "Приватбанк" вказує про припинення його зобов`язань в межах, що охоплені заявою ТОВ “Кан Трейд Інновація” про зарахування зустрічних вимог.
Колегія суддів враховує, що зобов`язання з оплати заборгованості за договором може бути припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за наявності умов, установлених статтею 601 ЦК України, та за відсутності обставин, передбачених статтею 602 ЦК України, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається.
Аналогічні висновки є усталеними та викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 914/3217/16, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема від 11.10.2018 у справі № 910/23246/17, від 05.11.2019 у справі № 914/2326/18, від 01.10.2019 у справі № 910/12968/17.
При цьому висновки Верховного Суду щодо такої умови для проведення зарахування в порядку статті 203 ГК України та статті 601 ЦК України, як безспірність вимог, що зараховуються, сформовані, викладені (уточнені) у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19.
Згідно з цими висновками Верховного Суду (пункт 47 зазначеної постанови) безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.
Натомість спір у цій справі вказує на наявність між сторонами спору щодо зобов`язань:
- які виникли у банку на підставі вимог позивача за Договором фінансового лізингу, які він у цій справі і заперечує;
- щодо суми яких боржник заявив про залiк зустрiчних однорiдних вимог та складовою яких є спірна у цій справі сума.
Також колегія суддів враховує, що ухвалюючи рішення про задоволення позову у справі № 924/113/23 (908/2907/23) між тими ж сторонами про стягнення з АТ КБ "Приватбанк" на користь ТОВ “Кан Трейд Інновація” частини сплачених за Договором фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 платежів в рахунок оплати вартості об`єкта лізингу у сумі 1 400 000 грн, суди встановили факт виникнення у ТОВ “Кан Трейд Інновація” на підставі частини другої статті 693 ЦК України права на повернення сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості предмета лізингу за згаданим Договором фінансового лізингу у зв`язку з його розірванням та відповідно обов`язок АТ КБ "Приватбанк" повернути (сплатити) ТОВ “Кан Трейд Інновація” відповідну суму коштів у загальному розмірі 16 084 885,82 грн, частина з яких у сумі 14 684 885,82 грн заявлена до стягнення у справі, що переглядається.
Як уже зазначалось, правовою підставою позову у цій справі визначено, зокрема, положення частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, необхідність та правомірність застосування яких до спірних правовідносин відповідає наведеній вище правовій позиції Верховного Суду у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20.
Судом досліджено положення п. 6.2.4 договору лізингу та встановлено, що вони регулюють загальні підстави неповернення лізингодавцем отриманих від лізингоодержувача лізингових платежів (або зобов`язання сплатити лізингові платежі), та не враховують обставин справи з урахуванням положень частини 2 статті 693 ЦК України, коли предмет лізингу вилучений у лізингоодержувача та переданий лізингодавцю, що виключає обов`язок зі сплати лізингових платежів у рахунок вартості майна за розірваним договором фінансового лізингу.
З огляду на зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у ТОВ «КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ» на підставі частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України виникло право на повернення сплачених ним лізингових платежів у рахунок вартості предмета лізингу, оскільки договір лізингу розірваний, а предмет лізингу повернутий лізингодавцеві, чим спростовуються аргументи апелянта про порушення судом обов`язку здійснення аналізу умов договору та структури лізингових платежів.
Щодо зустрічної позовної заяви Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” від 04.06.2025 (вх. № 1872/08-07/25 від 05.06.2025) до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” в особі ліквідатора Слостіна А.Г. про визнання відсутнім (припиненим) права вимоги слід зазначити наступне.
Заборгованість АТ КБ “ПРИВАТБАНК” перед ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” є вже визнаною та встановленою при розгляді справи за позовною заявою ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” про стягнення 1 400 000, 00 грн., що становило стягнення частини з усієї суми сплачених лізингових платежів.
Верховним Судом у Постанові від 26.01.2024 по справі № 522/1528/15-ц зазначено наступні висновки: “ …61. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. 
62. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
63. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.
64. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
65. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту”.
Верховним Судом визначено, що якщо зобов`язання боржника вже доведено, останній не має права звертатись, ані з зустрічним позовом, ані заявляти окремий позов, адже це не є належним способом захисту прав. 
У зустрічній позовній заяві АТ КБ “ПРИВАТБАНК” повторно посилається на заяву про залік зустрічних однорідних вимог, натомість Верховним Судом у Постанові від 13 травня 2025 року по справі № 924/113/23 (908/2907/23) зазначено наступне: 
« 77.4 Вимоги, про зарахування яких заявлено у односторонньому правочині, вчиненому Відповідачем у формі заяви, не відповідають умовам, дотримання яких згідно із законом вимагається при здійсненні зарахування зустрічних однорідних вимог. 
77.5 Заявлені до зарахування вимоги не є зустрічними. Зобов`язання Банку, яке полягає у поверненні лізингових платежів, сплачених як частина вартості об`єкту лізингу за період до моменту розірвання договору фінансового лізингу - не існує. Тому Банк не є і не може бути боржником перед ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” за заявленим до зарахування зобов`язанням на суму 16 084 885,82 грн».
Також, як встановлено обставинами справи № 924/1172/18, про які згадано вище по тексту постанови, Банк не провів такий залік і повторно зазначив про його невизнання і спірність.
В свою чергу, із прийняттям ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство пов`язані певні правові наслідки, зокрема, вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів; розгляд вимог конкурсних, забезпечених і поточних кредиторів та вирішення майнових спорів здійснюється в порядку, передбаченому Кодексу України з процедур банкрутства.
В момент дії мораторію, заборонено боржнику в будь-який спосіб виконувати свої зобов`язання, зокрема, виключена можливість зарахування зустрічних однорідних вимог перед ініціюючим кредитором. 
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 09.07.2020 у справі № 5015/118/11. 
Згідно з ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Проте, в процедурі банкрутства, відповідно до ч. 5 ст. 64 Кодексу України з питань банкрутства зазначено: “погашення вимог кредиторів шляхом заліку зустрічних однорідних вимог проводиться за згодою кредитора (кредиторів), за умови що це не порушує майнові права інших кредиторів”.
За приписами цієї норми статті Кодексу саме боржник погашає визнані вимоги кредитора шляхом стягнення з нього боргу, а не навпаки. Боржник може погашати зустрічні однорідні вимоги кредитора за двох істотних умов: а) повинна бути згода такого кредитора; б) погашення шляхом заліку не повинне порушувати майнові права інших кредиторів.
Тобто це саме той випадок, коли не допускається зарахування зустрічних вимог в інших випадках, встановлених законом про банкрутство (п. 5 ч. 1 ст. 602 Цивільного кодексу України).
У справі про банкрутство ТОВ “КАН ТРЕЙД ІННОВАЦІЯ” наявні кредитори, грошові вимоги яких є визнаними. Іншими кредиторами подані заперечення щодо проведення заліку, адже він порушує їх майновий інтерес. Відтак проведення будь-якого заліку на сьогодні є неможливим.
Разом з цим, доцільно зауважити, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Натомість під способом захисту цивільного права чи інтересу розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (аналогічний висновок, викладений у п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, у п. 67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.07.2021 у справі № 903/1030/19). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (подібний висновок, викладений в п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц та п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18). 
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 09.02.2021 у справі №381/622/17, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55)).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)).
В свою чергу, обрання способу захисту - це прерогатива позивача. Водночас свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц виснувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (пункт 58).
Аналогічні висновки приведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20 (пункт 85), від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 (пункт 31), від 20.06.2023 у справах № 554/10517/16-ц (пункт 7.47) та №633/408/18 (пункт 11.12).
При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22.06.2021 у справі №334/3161/17 (пункт 55)). Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16.09.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).
Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19)
Апеляційний суд звертає увагу, що застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98).
Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 (пункт 94), від 20.10.2021 у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/190 (пункт 5.6), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.
В свою чергу, обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 28).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством/договором, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Аналогічний висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 43); постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17; постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі №920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 31.10.2019 у справі № 916/1134/18, від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 02.04.2020 у справі № 910/7160/19, від 01.07.2021 у справі №910/7029/20.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).
Як правильно виснував господарський суд, Акціонерним товариством Комерційний банк “ПриватБанк” у зустрічному позові обрано неефективний (неналежний) спосіб захисту та його задоволення не призведе до відновлення порушеного права. 
Наведене є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.
У своїй апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк" зазначає про спростування комплексним Висновком експертів у галузі права від 14.03.2025 застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України.
Так, чинне законодавство розрізняє:
- висновки експерта, залученого судом,
- висновки експерта, надані учасниками справи. 
Законом від 03.10.2017 № 2147-VIII до ГПК були внесені зміни, що виокремили експерта з питань права як самостійного учасника господарського процесу, а також закріпили норми, присвячені висновку експерта у галузі права. 
Відповідно до статті 108 ГПК учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права, зокрема, щодо змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування, доктриною у відповідній іноземній державі. 
Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи. 
За змістом статті 109 ГПК висновок експерта у галузі права не є доказом (попри те, що норми параграфу 7 включені до гл.5 "Докази та доказування" розд.І ГПК), має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. 
Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань. 
Таким чином, в силу приписів вказаних норм ГПК України висновок експертів у галузі права не є самодостатньою підставою для відступлення від правових висновків Верховного Суду та не може перебирати на себе функцію тлумачення норм права при вирішенні спорів, а носить допоміжний (консультативний) характер.
Близький за змістом висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.11.2023 у справі № 918/686/21; постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у cправі № 904/2990/23 (910/7677/23), від 14.04.2026 у справі № 925/233/23 (925/359/25).
При цьому даний висновок жодним чином не змінив позицію Верховного суду щодо обов`язку АТКБ «ПРИВАТБАНК» повернути суму сплачених лізингових платежів, що були сплачені Лізингоодержувачем щодо погашення вартості об`єктів лізингу, які у результаті було повернуті Лізингодавцю за фактом розірвання Договору фінансового лізингу, що підтверджується наступними постановами Верховного Суду від 08.04.2025 у cправі №904/2990/23 (910/7677/23), від 15.05.2025 у cправі № 904/3472/23 (910/9239/23), від 19.06.2025 у cправі № 917/822/23 (917/1961/24), від 25.06.2025 у справі № 917/1100/23 (910/8920/23), від 04.09.2025 у справі № 927/896/23 (927/1193/24), від 11.09.2025 у справі №925/313/23 (925/898/23), від 16.09.2025 у справі № 925/1387/22 (925/852/23), від 18.11.2025 у справі № 905/221/23 (905/125/25) та ін.
Твердження скаржника про те, що судами попередніх інстанцій порушено обов`язок щодо здійснення аналізу умов договору та структури лізингових платежів та не враховано висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 з цього приводу, відхиляється колегією суддів як таке, що не відповідає змісту оскаржуваного рішення.
Апеляційний суд відхиляє також аргументи апелянта про порушення судами норм про позовну давність та безпідставне застосування відповідно до пункту 7.9 Договору до вимог у спірних правовідносинах 15-річної позовної давності, оскільки за умовами згаданого пункту 7.9 Договору фінансового лізингу строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагороди, неустойки - пені, штрафів, інших платежів/витрат за договором встановлюється сторонами тривалістю 15 (п`ятнадцяти) років. 
Водночас, за цим пунктом договору лізингу сторони договору не встановлювали обмежень щодо сторін договору, за вимогами яких можуть застосовуватися ці подовженні строки позовної давності. Тому строк позовної давності щодо вимог про стягнення лізингових платежів застосовується як до вимог лізингодавця про стягнення таких лізингових платежів, так і до вимог лізингоодержувача про стягнення цих лізингових платежів. 
Відтак, у розглядуваному випадку строк позовної давності на стягнення (повернення) сплачених лізингоодержувачем лізингових платежів лізингодавцю є подовженим та становить 15-ть років, станом на день звернення із позовом не сплив (близькі за змістом висновки щодо застосування позовної давності у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 05.06.2025 у cправі № 917/1100/23(910/8920/23), від 13.05.2025 у справі № 924/113/23 (908/2907/23), від 14.04.2026 у справі № 925/233/23(925/359/25).
Посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12.03.2026 у справі № 924/977/22 (924/561/25), не підлягають врахуванню у справі, що переглядається у зв`язку з неподібністю фактичних обставин і доказів, з огляду на які були ухвалені судові рішення у названих справах.
Так, у справі № 924/977/22 (924/561/25) предметом первісного позову була вимога ТОВ "Транс Фуд Юкрейн" про стягнення з АТ КБ "Приватбанк" всієї суми сплачених лізингових платежів за укладеним з банком договором фінансового лізингу після його розірвання, а за зустрічним позовом АТ КБ "Приватбанк" заявлено вимогу про визнання відсутнім (припиненим) права вимоги в розмірі 4534294,89 грн.
Натомість у справі № 924/113/23 (908/1341/25) в основу позовних вимог серед іншого було покладено обставини та факти, встановлені під час розгляду справи № 924/113/23 (908/2907/23) між тими ж сторонами щодо стягнення частини заборгованості банку щодо повернення лізингових платежів, сплачених у рахунок вартості предмета лізингу за укладеним між сторонами Договором фінансового лізингу у зв`язку з його розірванням.
Відповідно позов про стягнення залишку лізингових платежів у сумі 14 684 885,82 грн (тобто, за винятком тих, що вже стягнуті судовим рішенням у справі № 924/113/23 (908/2907/23), який розглядається у справі № 924/113/23 (908/1341/25) є похідним та поданий з урахуванням вже встановлених преюдиційних обставин у межах розгляду первісного позову про стягнення 1 400 000 грн, які не підлягали повторному доказуванню, зокрема, щодо виникнення у ТОВ “Кан Трейд Інновація” на підставі частини другої статті 693 ЦК України права на повернення сплачених ним лізингових платежів та наявності у АТ КБ "Приватбанк" обов`язку повернути згадані платежі.
Наведене свідчить про неоднакові фактичні обставини справ № 924/977/22 (924/561/25) та № 924/113/23 (908/1341/25), які мають юридичне значення, а відтак висновки Верховного Суду у справі № 924/977/22 (924/561/25), які просить врахувати скаржник не можна вважати релевантними щодо відносин у даній справі.
Що ж до посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом постанов Верховного суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19; від 19.09.2023 року у справі № 905/1065/22 та від 01.02.2024 року у справі № 913/175/23, то колегія суддів звертає увагу, що з обставин згаданих справ вбачається, що боржником не було повернуто об`єкту лізингу передбаченого за договором, що є суттєвою ознакою відмінності цих справ з нашим правовим спором, адже за нашим правовим спором Боржником одразу після розірвання договору було повернуто об`єкт лізингу, що підтверджено актами-прийому передачі, котрі наявні у матеріалах справи, що відповідно свідчить про відмінність обставин справи та їх неподібність до справи № 924/113/23 (908/1341/25).
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 11.09.2024 у справі № 927/896/23 (910/7583/23), від 15.05.2025 у справі № 904/3472/23 (910/9239/23), від 13.05.2025 у справі № 924/113/23 (908/2907/23), від 11.09.2024 у справі № 908/2212/23 (908/3143/23), де зазначено наступне: «З аналогічних підстав колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19.09.2023 у справі № 905/1065/22, від 21.03.2024 у справі №907/935/21, від 01.02.2024 у справі №9 13/175/23, адже відмінність прийнятих по суті судових рішень у названих та у цій справі зумовлена різними фактичними обставинами та умовами укладених договорів».
При цьому варто наголосити на тому, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини його постанови.
Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не виявлено, апелянтом висновків суду не спростовано.
За таких умов колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та відсутність підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.
У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на її заявника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2025 у справі № 924/113/23 (908/1341/25) залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 28.10.2025 у справі № 924/113/23 (908/1341/25) залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство Комерційний банк “ПриватБанк”.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 08.06.2026

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя О.Г. Іванов 

Суддя А.Є. Чередко