ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

27 квітня 2026 року	Справа №160/5175/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді	Прудника С.В. 	 	
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

04.03.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлену листом від 20.02.2026 року №18994- 8615/H-01/8-0400/26, щодо незарахування для обчислення пенсії за віком в подвійному розмірі згідно статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, періоди роботи ОСОБА_1 з 01.01.2004 року по 31.01.2005 року згідно довідки №89/16-106 від 12.08.2024 року, з 01.02.2005 року по 19.05.2006 року згідно довідки №89/16-107 від 12.08.2024 року, з 01.06.2006 року по 16.10.2018 року згідно довідки №1371 від 16.10.2018 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 26.07.2025 року перерахувати пенсію за віком ОСОБА_1 , зарахувавши до страхового стажу для обчислення пенсії за віком у подвійному розмірі згідно ст. 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” періоди роботи з 01.01.2004 року по 31.01.2005 року згідно довідки №89/16-106 від 12.08.2024 року, з 01.02.2005 року по 19.05.2006 року згідно довідки №89/16-107 від 12.08.2024 року, з 01.06.2006 року по 16.10.2018 року згідно довідки №1371 від 16.10.2018 року, та виплатити її з урахуванням раніше виплачених сум.
Означені позовні вимоги вмотивовані протиправною бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлену листом від 20.02.2026 року №18994- 8615/H-01/8-0400/26, щодо незарахування для обчислення пенсії за віком в подвійному розмірі згідно статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, періоди роботи ОСОБА_1 з 01.01.2004 року по 31.01.2005 року згідно довідки №89/16-106 від 12.08.2024 року, з 01.02.2005 року по 19.05.2006 року згідно довідки №89/16-107 від 12.08.2024 року, з 01.06.2006 року по 16.10.2018 року згідно довідки №1371 від 16.10.2018 року.
Відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, заяв/клопотань суду не направлено, а відтак враховуючи положення частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. 
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2026 року, зазначена вище справа була розподілена та 18.02.2026 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 року вказану позовну заяву було залишено без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України.
У встановлений ухвалою суду від 09.03.2026 року строк позивач усунув недоліки адміністративного позову.
25.03.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято до свого провадження означену позовну заяву та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком по Списку №2 з 19.12.2018 року, відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції від 05.11.1991 року №1788-XII. 
26.01.2026 року позивач звернулась до відповідача з заявою, в якій просила з 19.12.2018 року перерахувати пенсію за віком ОСОБА_1 , зарахувавши до страхового стажу для обчислення пенсії за віком у подвійному розмірі згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи: з 01.01.2004 року по 31.01.2005 року згідно довідки №89/16-106 від 12.08.2024 року; з 01.02.2005 року по 19.05.2006 року згідно довідки №89/16-107 від 12.08.2024 року; з 01.06.2006 року по 16.10.2018 року згідно довідки №1371 від 16.10.2018 року, та виплатити її з урахуванням раніше виплачених сум. 
ГУ ПФУ в Дніпропетровській області листом від 20.02.2026 року №18994-8615/H-01/8-0400/26 повідомило позивача, що відповідно до частини 4 статті 24 Закону 3 №1058 пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років. Згідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788) робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Для зарахування стажу роботи з 01.01.2004 по 31.01.2005, 3 01.06.2005 по 15.05.2006 та 01.06.2006 по 16.10.2018 в спеціалізованій туберкульозній лікарні для засуджених державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» у подвійному розмірі відсутні законні підстави.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Щодо вирішення справи по суті, суд вказує наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні - в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, врегульовані Законом України №1788-ХІІ від 05.11.1991 «Про пенсійне забезпечення» і Законом України №1058-IV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003. 
Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. 
За визначеннями, наведеними у ст. 1 вказаного Закону, страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. 
Приписами частин 1-3 ст. 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону. 
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. 
Як зазначено у ч.4 ст. 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. 
Стаття 24 Закону №1058 не скасовує ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не зупиняє її дію. 
Нормами ст. 16 Прикінцевих положень №1058 передбачено, що положення Закону України Про пенсійне забезпечення застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах. 
Статтею 60 Закону №1788-ХІІ передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, закладах (відділеннях) з лікуванням осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі. 
Згідно ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» інфекційні хвороби - розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення. 
Лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. У разі якщо перебіг інфекційної хвороби легкий, а епідемічна ситуація в осередку інфекційної хвороби благополучна, лікування такого хворого під систематичним медичним наглядом може здійснюватися амбулаторно, крім випадків, передбачених статтями 22, 27 і 31 цього Закону. 
Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою. (ст. 7 Закону «Про захист населення від інфекційних хвороб»). 
Визначення протитуберкульозному закладу і туберкульозу наведено у ст. 1 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз». 
Відповідно до пунктів 7, 12 вказаної статті протитуберкульозні заклади – лікувально-профілактичні заклади охорони здоров`я (протитуберкульозні диспансери, лікарні, санаторно-курортні, інші заклади) чи їх структурні підрозділи, в яких надається медична допомога хворим на туберкульоз. 
Перелік протитуберкульозних закладів затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я; 
туберкульоз - соціально небезпечна інфекційна хвороба, що викликається мікобактеріями туберкульозу. 
Частиною 1 ст. 10 цього Закону встановлено, що медична допомога хворим на туберкульоз надається амбулаторно або в умовах стаціонару протитуберкульозного закладу відповідно до галузевих стандартів надання медичної допомоги та стандарту інфекційного контролю за захворюванням на туберкульоз. 
Відповідно до п.1.1 наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку протитуберкульозних закладів» за №514 від 16.07.2009 протитуберкульозний диспансер є лікувально-профілактичним закладом. 
Наказом Міністерства охорони здоров`я України 19.07.1995 за №133 затверджено Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, до якого віднесено і туберкульоз. 
Наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських посад, посад фармацевтів, посад фахівців, посад фахівців з фармацевтичною освітою (асистентів фармацевтів), посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я та посад професіоналів з вищою немедичною освітою у закладах охорони здоров`я від 28.10.2002 №385, затверджено Перелік закладів охорони здоров`я, до якого увійшов протитуберкульозний диспансер. 
Згідно ст. 22 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» працівникам протитуберкульозних закладів, які надають медичну допомогу хворим на туберкульоз, працюють із живими збудниками туберкульозу чи матеріалами, що їх містять, здійснюють догляд за хворими на туберкульоз та/або прибирання приміщень, у яких перебувають такі хворі, встановлюються підвищені посадові оклади у зв`язку із шкідливими і важкими умовами праці, надбавка за вислугу років та інші надбавки і доплати. Перелік робіт, професій і посад, зайняття яких дає право на підвищені посадові оклади, затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. 
Працівники протитуберкульозних закладів, зазначені у частині першій статті 22 цього Закону, мають право на пенсію за віком на пільгових умовах у порядку, встановленому пенсійним законодавством (ст. 23 Закону). 
Висновки щодо застосування у даній справі ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» узгоджуються також з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 20.04.2022 у справі №214/3705/17, постанові від 27.04.2023 у справі №160/14078/22. 
За приписами ст. 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 
Записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 19 жовтня 1992 року підтверджується, що ОСОБА_1 з 02.09.2002 по 19.05.2006 працювала на посаді палатної медичної сестри відділення у Дніпропетровській виправній колонії (№89), з 01.06.2006 по 16.10.2018 працювала на посаді сестри медичної палатної інтенсивної терапії відділення інтенсивної терапії центру по лікуванню гострих отруєнь у КП «Дніпропетровська міська багатопрофільна клінічна лікарня №4» ДОР. 
Згідно з довідками уточнюючими особливий характер роботи, або умови праці, необхідні для призначення пенсії на пільгових умовах №89/16-106 від 12.08.2024, виданої ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)», ОСОБА_1 працювала з 16.01.2003 по 31.01.2005 на посаді палатної медичної сестри відділення (середній медичний персонал), №89/16-107 від 12.08.2024, виданої ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)», ОСОБА_1 працювала з 01.02.2005 по 19.05.2006 на посаді тимчасово виконуючої обов`язки старшої медичної сестри відділення (середній медичний персонал), №1371 від 16.10.2018, виданої КП «Дніпропетровська міська багатопрофільна клінічна лікарня №4» ДОР, ОСОБА_1 працювала з 01.06.2006 по 16.10.2018 на посаді сестри медичної палатної інтенсивної терапії відділення інтенсивної терапії центру по лікуванню гострих отруєнь, як робота в інфекційному закладі зараховується до стажу в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 
Відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №III-IV від 10.07.2003 року періоди роботи з 01.01.2004 по 19.05.2006 та з 01.06.2006 по 16.10.2018 зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. 
Разом з цим, з виписки про періоди страхового стажу по пенсійній справі №045650002095 вбачається, що періоди роботи позивача з 01.01.2004 по 31.01.2005, з 01.02.2005 по 19.05.2006, з 01.06.2006 по 16.10.2018 зараховані відповідачем до загального страхового стажу, але обчислені вони у одинарному розмірі всупереч вимогам ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». У графі кратність навпроти цих періодів роботи стоїть цифра 1, це значить, що ці періоди роботи зараховані відповідачем при перерахунку в одинарному розмірі. Графи страх. стаж в одинар. та страх. стаж з урах. кр. однакові. 
Таким чином, при призначенні пенсії за віком відповідачем безпідставно протиправно не зараховано до страхового стажу періоди роботи позивача з 01.01.2004 по 31.01.2005 згідно довідки №89/16-106 від 12.08.2024, з 01.02.2005 по 19.05.2006 згідно довідки №89/16-107 від 12.08.2024, з 01.06.2006 по 16.10.2018 згідно довідки №1371 від 16.10.2018 у подвійному розмірі. 
Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного суду від 27.04.2023 у справі №160/14078/22. 
Крім того, у довідці №1371 від 16.10.2018 зазначено, що період з 01.06.2006 16.10.2018 час роботи у відділеннях (групах) анестезіології та інтенсивної терапії відділеннях інтенсивної терапії лікувальних закладів зараховується до стажу в подвійному розмірі, відповідно статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 
Суд звертає увагу, що відповідно до розрахунку стажу позивача про призначення пенсії, періоди з 01.01.2004 по 19.05.2006 та з 01.06.2006 по 16.10.2018 зараховано з позначкою «Мед. заклад із ст. 60», кратність 1. 
При цьому, лист ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про відмову у зарахуванні спірного періоду роботи у подвійному розмірі від 20 лютого 2026 року №18994-8615/H-01/8- 0400/26 не містить доводів щодо неврахування спірного періоду роботи у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону №1788. 
Враховуючи викладене, слід дійти до висновку, що спірний період роботи позивача повинен бути зарахований до стажу роботи у подвійному розмірі, відповідно до приписів статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Нормами частини 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02).
За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 1331,20 грн.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 1331,20 грн. підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлену листом від 20.02.2026 року №18994- 8615/H-01/8-0400/26, щодо незарахування для обчислення пенсії за віком в подвійному розмірі згідно статті 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, періоди роботи ОСОБА_1 з 01.01.2004 року по 31.01.2005 року згідно довідки №89/16-106 від 12.08.2024 року, з 01.02.2005 року по 19.05.2006 року згідно довідки №89/16-107 від 12.08.2024 року, з 01.06.2006 року по 16.10.2018 року згідно довідки №1371 від 16.10.2018 року;
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 26.07.2025 року перерахувати пенсію за віком ОСОБА_1 , зарахувавши до страхового стажу для обчислення пенсії за віком у подвійному розмірі згідно ст. 60 Закону України “Про пенсійне забезпечення” періоди роботи з 01.01.2004 року по 31.01.2005 року згідно довідки №89/16-106 від 12.08.2024 року, з 01.02.2005 року по 19.05.2006 року згідно довідки №89/16-107 від 12.08.2024 року, з 01.06.2006 року по 16.10.2018 року згідно довідки №1371 від 16.10.2018 року, та виплатити її з урахуванням раніше виплачених сум.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, код ЄДРПОУ 21910427) документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1331,20 грн. (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник