Справа № 302/673/26 
Провадження № 2/302/439/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2026 селище Міжгір`я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді Пухальського С. В.,
за участю секретаря судового засідання Магдича В. М.,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Рішко Сергій Іванович, до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання права на земельні частки (паї) в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною позовною заявою.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є сином ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За життя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були членами колгоспу ім. Кірова села Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської області. У зв`язку з реорганізацією зазначеного колгоспу в колективне сільськогосподарське підприємство «Бескид» за кожним із них було визнано право на земельну частку (пай) у землях, що перебували у колективній власності КСП «Бескид», розміром по 0,71 умовних кадастрових гектари без визначення меж у натурі (на місцевості).
На підтвердження вказаного права ОСОБА_2 було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010427, а ОСОБА_3 – сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010428.
Позивач зазначає, що після смерті батька – ОСОБА_2 спадщину фактично прийняли його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_1 , які на час відкриття спадщини постійно проживали разом із спадкодавцем. При цьому спадкові права на належну померлому земельну частку (пай) за життя матері позивача оформлені не були.
Після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач, як спадкоємець першої черги за законом, також прийняв спадщину шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2026 року у справі № 302/134/26 встановлено факт постійного спільного проживання ОСОБА_1 разом із матір`ю ОСОБА_3 на час відкриття спадщини.
Позивач вказує, що оригінали сертифікатів на право на земельні частки (паї) серії ЗК № 010427 та серії ЗК № 010428 були втрачені, у зв`язку з чим відповідні оголошення про втрату документів опубліковано в газеті «Верховина», а самі сертифікати визнано недійсними.
Після звернення до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Чіжмаря С. І. із заявою про оформлення спадкових прав позивачу було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на вказані земельні частки (паї) у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, які посвідчують право на земельну частку (пай). Нотаріусом було роз`яснено право на звернення до суду.
У зв`язку з неможливістю оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку позивач просить визнати за ним у порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай) площею 0,71 умовних кадастрових гектари згідно сертифіката серії ЗК № 010427 після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також право на земельну частку (пай) площею 0,71 умовних кадастрових гектари згідно сертифіката серії ЗК № 010428 після смерті ОСОБА_3 .
Ухвалою суду від 26 травня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Представник позивача – адвокат Рішко С. І. – подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.
Від Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області надійшла письмова заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача, у якій зазначено про визнання позовних вимог у повному обсязі.
З огляду на неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося.
Дослідивши письмові матеріали справи, надані докази та оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог статей 76–81, 89 ЦПК України, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті такого визнання та продовжує судовий розгляд.
Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а заявлені позовні вимоги підтверджуються належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для прийняття визнання позову та ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні.
Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Верхній Студений Міжгірського (на даний час – Хустського) району Закарпатської області в сім`ї ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 20).
Батько позивача – ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 83 років у селі Верхній Студений Міжгірського району Закарпатської області, про що 18 вересня 2015 року виконавчим комітетом Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області складено актовий запис про смерть № 20, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 21).
Згідно з довідкою старости сіл Нижній Студений та Верхній Студений Пилипецької сільської ради від 26 січня 2026 року № 65 ОСОБА_2 на день смерті був постійним мешканцем будинку АДРЕСА_1 . Разом із ним на момент відкриття спадщини проживали його дружина ОСОБА_3 , яка була зареєстрована за вказаною адресою, та син ОСОБА_1 , який фактично проживав разом із батьками, хоча зареєстрований за цією адресою не був (а.с. 22).
Судом також встановлено, що за життя ОСОБА_2 заповіту не складав. Спадкова справа після його смерті не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру від 22 січня 2026 року № 83937186 та № 83940000 (а.с. 23, 24).
Мати позивача – ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 89 років у селі Верхній Студений Міжгірського району Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 25).
Відповідно до довідки старости сіл Нижній Студений та Верхній Студений Пилипецької сільської ради від 26 січня 2026 року № 67 на день смерті ОСОБА_3 була постійною мешканкою будинку АДРЕСА_1 , а разом із нею фактично проживав її син – ОСОБА_1 , який хоча й не був зареєстрований за цією адресою, однак постійно проживав разом зі спадкодавцем (а.с. 26).
Як убачається з інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 22 січня 2026 року № 83937203 та № 83939974, ОСОБА_3 заповіту не залишила, спадкова справа після її смерті не заводилася, а свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 27, 28).
Листом від 29 січня 2026 року № 65/01-16 приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Чіжмарь С. І. роз`яснив позивачу положення статей 1269 та 1270 Цивільного кодексу України і повідомив про необхідність звернення до суду, оскільки строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері сплив 30 квітня 2021 року (а.с. 29).
Разом з тим рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2026 року у справі № 302/134/26, яке набрало законної сили 02 травня 2026 року, встановлено факт постійного спільного проживання ОСОБА_1 разом із його матір`ю ОСОБА_3 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30-36).
Враховуючи наведене та положення частини третьої статті 1268 ЦК України, суд доходить висновку, що позивач прийняв спадщину після смерті матері шляхом постійного проживання разом із нею на час відкриття спадщини.
Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 20 січня 2026 року № 29-7-0.31-487/2-26 ОСОБА_2 було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010427, зареєстрований 05 березня 1999 року за № 962, а ОСОБА_3 – сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010428, зареєстрований 03 березня 1999 року за № 911. Обидва сертифікати видані на підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації від 07 квітня 1997 року № 197 та посвідчують право кожного із спадкодавців на земельну частку (пай) розміром 0,71 умовних кадастрових гектари (а.с. 42).
Судом також встановлено, що оригінали сертифікатів на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010427 та серії ЗК № 010428 були втрачені. У зв`язку з цим у газеті «Верховина» від 05 лютого 2026 року № 4 опубліковано оголошення про втрату зазначених сертифікатів та визнання їх недійсними (а.с. 44, 45).
З метою відновлення втрачених документів позивач звертався до Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області, однак йому було роз`яснено, що чинним законодавством не передбачено видачу дубліката сертифіката на право на земельну частку (пай), виданого на ім`я померлої особи, у зв`язку з чим рекомендовано звернутися до суду (а.с. 41).
Після цього позивач звернувся до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Чіжмаря С. І. із заявою про оформлення спадкових прав після смерті матері ОСОБА_3 , на підставі якої було заведено спадкову справу № 108/2026, зареєстровану у Спадковому реєстрі за № 75620914 (а.с. 37).
Під час оформлення спадщини нотаріусом встановлено, що ОСОБА_3 після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 фактично прийняла спадщину, до складу якої входило право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії НОМЕР_3 , однак за життя свої спадкові права належним чином не оформила.
Також встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 та прийняв спадщину шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини чи відмову від її прийняття до нотаріуса не зверталися.
При цьому заявлені позовні вимоги стосуються спадкових прав, які перейшли до позивача після смерті ОСОБА_3 , яка прийняла, але не оформила спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 .
19 травня 2026 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на земельні частки (паї), посвідчені сертифікатами серії ЗК № 010427 та серії НОМЕР_4 . Однак листом від 19 травня 2026 року № 283/01-16 приватний нотаріус відмовив у видачі відповідних свідоцтв у зв`язку з відсутністю оригіналів сертифікатів на право на земельну частку (пай), які відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» є документами, що посвідчують право на земельну частку (пай) (а.с. 38, 39).
Саме неможливість оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку стала підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з частинами першою та третьою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Водночас відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У пункті 3.1 Інформаційного листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, зокрема у разі втрати документа, який засвідчує право власності (стаття 392 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом.
У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, здійснюється нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ зазначеного Порядку, у разі відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому порядок вирішення цього питання в судовому порядку.
Відповідно до пункту 4.19 глави 10 розділу ІІ Порядку, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі відсутності у спадкоємця необхідних документів нотаріус роз`яснює йому порядок вирішення питання у судовому порядку.
Отже, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України позивач прийняв спадщину після смерті матері – ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом постійного проживання разом із нею на час відкриття спадщини.
При цьому судом установлено, що після смерті ОСОБА_2 його дружина – ОСОБА_3 , яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідно до вимог статті 1268 ЦК України прийняла спадщину після його смерті, у тому числі право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії НОМЕР_3 , однак за життя свої спадкові права належним чином не оформила.
Таким чином, після смерті ОСОБА_3 до складу спадщини увійшли як належне їй право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії НОМЕР_4 , так і успадковане нею, але не оформлене право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії НОМЕР_3 .
Судом встановлено, що право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на відповідні земельні частки (паї) було набуте у встановленому законом порядку та підтверджується належними і допустимими доказами, зокрема листом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, відомостями про реєстрацію сертифікатів на право на земельну частку (пай) та іншими матеріалами справи.
Факти смерті спадкодавців, склад спадкового майна, а також належність кожному із спадкодавців права на земельну частку (пай) на момент відкриття спадщини підтверджуються матеріалами справи та сумнівів у суду не викликають.
Разом з тим судом установлено факт втрати оригіналів сертифікатів на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010427 та серії ЗК № 010428. При цьому чинним законодавством не передбачено можливості видачі дубліката сертифіката на право на земельну частку (пай), виданого на ім`я померлої особи, що унеможливлює оформлення спадкових прав позивача в нотаріальному порядку.
Відмова приватного нотаріуса у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом з підстав відсутності оригіналів правовстановлюючих документів відповідає вимогам законодавства, однак сама по собі не свідчить про відсутність у позивача права на спадкове майно.
Оцінюючи наведені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач є належним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , прийняв спадщину у встановленому законом порядку, а тому має право на судовий захист свого порушеного права шляхом його визнання.
Суд бере до уваги, що право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельні частки (паї) ніким не оспорюється, доказів припинення такого права або переходу його до інших осіб матеріали справи не містять.
За таких обставин обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання права на спадкове майно є належним, відповідає характеру спірних правовідносин та забезпечує ефективне поновлення його порушених прав.
Враховуючи викладене, а також те, що позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права в інший спосіб, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-82, 89, 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

 
Визнання позову відповідачем прийняти.
Позов ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Рішко Сергій Іванович, до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання права на земельні частки (паї) в порядку спадкування за законом – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 , право на земельну частку (пай) у майні колективного сільськогосподарського підприємства «Бескид» села Нижній Студений Міжгірського (на даний час – Хустського) району Закарпатської області площею 0,71 умовних кадастрових гектари, згідно із сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010427, виданим на підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 07 квітня 1997 року № 197 та зареєстрованим 05 березня 1999 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 962, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка прийняла, але не оформила спадщину після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 , право на земельну частку (пай) у майні колективного сільськогосподарського підприємства «Бескид» села Нижній Студений Міжгірського (на даний час – Хустського) району Закарпатської області площею 0,71 умовних кадастрових гектари, згідно із сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 010428, виданим на підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 07 квітня 1997 року № 197 та зареєстрованим 03 березня 1999 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 911, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, передбачених законом.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя         Пухальський С. В.