ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2026 р. 	Справа № 520/25551/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2026, головуючий суддя І інстанції: Пасечнік О.В., по справі № 520/25551/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної гвардії України 
про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної гвардії України, в якому просив суд:
- визнати протиправним рішення Головного управління Національної гвардії України від 13.08.2025 в частині здійснення розрахунку розміру одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за настання ІІ групи інвалідності на підставі розміру прожиткового мінімуму 2021 року;
- зобов`язати Головне управління Національної гвардії України призначити та виплатити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу, передбачену п.4 ч.2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за настання інвалідності ІІ групи, в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2025 року - календарного року, в якому прийняте рішення про виплату, з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно не призначено та не виплачено ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену п.4 ч.2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за настання інвалідності ІІ групи, в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2025 року - календарного року, в якому прийняте рішення про виплату, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 у справі № 520/25551/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, яку аргументує неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 у справі № 520/25551/25 скасувати, ухвалити нове рішення, яким:
- визнати протиправним рішення Головного управління Національної гвардії України від 13.08.2025 в частині здійснення розрахунку розміру одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за настання II групи інвалідності на підставі розміру прожиткового мінімуму 2021 року;
- зобов`язати Головне управління Національної гвардії України призначити та виплатити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), одноразову грошову допомогу, передбачену п.4 ч.2 ст. 16 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” за настання інвалідності II групи, в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2025 року - календарного року, в якому прийняте рішення про виплату, з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2025 у справі №520/10443/24 комісією Головного управління Національної гвардії України було прийняте рішення від 13.08.2025 про призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, пов`язаної з захистом Батьківщини, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (з урахуванням раніше виплаченої суми) в розмірі 113 500 (сто тринадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 коп.
Апелянт вказує на невідповідність між нормами права у нормативно-правових актах різної юридичної сили – Законі України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та Порядку № 975 в частині того, до 1 січня якого саме календарного року має прив`язуватися розмір одноразової грошової допомоги у разі зміни групи інвалідності. Скаржник вказує, що згідно з ч. 3 ст. 66 Закону України “Про правотворчу діяльність”, у разі виявлення колізії між нормативно-правовими актами різної юридичної сили пріоритет у застосуванні мають норми, що містяться у нормативно-правовому акті вищої юридичної сили. Позивач вказує, що для правильного тлумачення статті 16-2 Закону слід звернутися до іншого закону такої ж юридичної сили, який регулює аналогічні правовідносини, а саме до ст. 99 Закону України “Про Національну поліцію”. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні від 28.01.2026 не надав жодної оцінки аргументам позивача щодо необхідності застосування аналогії закону, у рішенні не згадано посилання позивача на ч. 3 ст. 99 Закону України “Про Національну поліцію”, не згадано посилання на ч. 3 ст. 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, не згадано про посилання на ч. 3 ст. 81 Закону України “Про прокуратуру”.
Апелянт наголошує, що Законом України від 16.07.2025 №4546-IX до підпункту "б" пункту 1 статті 16-2 Закону “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” внесено зміни, якими передбачено розрахунок одноразової допомоги, виходячи з розміру прожиткового мінімуму станом на 1 січня року "...в якому встановлено відповідну групу інвалідності", на момент ухвалення протиправного рішення відповідачем Закон України №4546-IX вже був прийнятий, рішення суду першої інстанції було прийнято вже після внесення цих законодавчих змін, а саме 28.01.2026.
Позивач вказує, що застосування прожиткового мінімуму 2021 року (2 270 грн) для розрахунку виплати у 2025-2026 роках є вкрай несправедливим, оскільки з моменту встановлення третьої групи інвалідності минуло майже п`ять років, протягом яких прожитковий мінімум зріс до 3 028 грн (2025 р.) та 3 328 грн (2026 р.), компенсація, розрахована за прожитковим мінімумом 2021 або 2023 року, втрачає свою економічну цінність та не може забезпечити той рівень соціального захисту, який передбачав законодавець при встановленні розміру виплати, застосований судом підхід створює дискримінаційне ставлення до військовослужбовців.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 у справі № 520/25551/25 - без змін.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач проходив військову службу у Національній гвардії України. Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 06.04.2021 серія 12 ААВ №317048 з 23.03.2021 було встановлено первинну третю групу інвалідності, захворювання, ТАК, пов`язане з захистом Батьківщини.
Під час повторного огляду органами медико-соціальної експертної комісії довідкою від 06.12.2023 серія 12 ААВ №317944 позивачу з 06.12.2023 встановлено другу групу інвалідності, захворювання, ТАК, пов`язане з захистом Батьківщини.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2025 у справі № 520/10443/24 зобов`язано Головне управління Національної гвардії України підготувати та надати до Міністерства внутрішніх справ України (МВС) відповідний пакет документів для розгляду питання про призначення та виплату ОСОБА_1 , передбачену ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з захистом Батьківщини, у розмірі 300 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, у якому здійснюватиметься виплата.
На виконання вказаної вище постанови комісією Головного управління Національної гвардії України було прийнято рішення від 13.08.2025 про призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, пов`язаної з захистом Батьківщини, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (з урахуванням раніше виплаченої суми) в розмірі 113 500,00 грн.
Позивач, вважаючи рішення комісії Головного управління Національної гвардії України протиправним, оскільки за основу розрахунку неправомірно взято прожитковий мінімум 2021 року, а не прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року, в якому було прийняте відповідне рішення (2025), звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності дій відповідача про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, з урахуванням раніше виплачених сум, у сумі 113500 грн 00 коп.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XII).
Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 12 Закону № 2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частиною першою статті 16 Закону № 2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до підпункту «б» частини 1 статті 16-2 Закону № 2011-XII (у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" щодо окремих питань виплати одноразової грошової допомоги» від 16.07.2025 № 4546-IX), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
При цьому, пунктом 2 Закону № 4546-IX від 16.07.2025 підпункт "б" пункту 1 статті 16-2 після слів "календарного року" доповнено словами "в якому встановлено відповідну групу інвалідності".
Колегія суддів звертає увагу на те, що дана зміна набрала чинності 31.08.2025.
За правилами частини 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII, якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному, резервісту або особі, звільненій з військової служби, після первинного встановлення інвалідності під час наступного огляду (переогляду) буде встановлено вищу групу інвалідності або змінено її причинний зв`язок, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (у тому числі внаслідок різних, не пов`язаних між собою, захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв).
У разі встановлення більшого ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності у відсотках чи зміни його причинного зв`язку, що дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата допомоги здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (крім випадків поранення, травми, контузії, каліцтва, отриманих у різний період часу, за якими виплата допомоги здійснюється окремо, без урахування раніше виплачених сум).
Частиною 2 статті 16-2 Закону № 2011-XII встановлено, що одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.
На виконання частини 2 статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів від 25 грудня 2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975, у редакції, чинній на час прийняття спірного рішення), який визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст).
Пунктом 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду/оцінювання, зміни групи інвалідності чи причинного зв`язку - дата, зазначена у витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи/довідці медико-соціальної експертної комісії про повторне встановлення інвалідності або відомості з електронної системи щодо оцінювання повсякденного функціонування особи.
Підпунктом 1 пункту 17 Порядку № 975 передбачено, що у разі встановлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від групи інвалідності та її причинного зв`язку військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин у розмірі:
400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності I групи;
300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи;
250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності III групи;
Відповідно до пункту 19 Порядку № 975, якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному, резервісту або особі, звільненій з військової служби, після первинного встановлення інвалідності під час наступного огляду (переогляду) буде встановлено вищу групу інвалідності або змінено її причинний зв`язок, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (зокрема внаслідок різних, не пов`язаних між собою, захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв) із розрахунку прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність.
Таким чином, Порядком № 975 у редакції, чинній на час прийняття спірного рішення (13.08.2025), чітко визначено, що у разі зміни групи інвалідності під час повторного огляду днем встановлення інвалідності є дата, коли інвалідність було встановлено вперше. Розмір одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності II групи визначається з прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому інвалідність встановлено вперше.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 08.04.2024 у справі № 240/512/22, від 08.05.2024 у справі № 240/17749/20, від 18.06.2024 у справі № 240/20065/20.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що спірним питанням у даній справі є розмір виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за настання інвалідності ІІ групи, в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2025 року - календарного року, в якому прийняте рішення про виплату, з урахуванням раніше виплачених сум.
Як встановлено з матеріалів справи, відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 06.04.2021 серії 12 ААВ №317048 з 23.03.2021 позивачу було встановлено первинну третю групу інвалідності; причина інвалідності: захворювання, ТАК, пов`язане з захистом Батьківщини.
Згідно з довідкою від 06.12.2023 серії 12 ААВ №317944 позивачу під час повторного огляду органами медико-соціальної експертної комісії з 06.12.2023 встановлено другу групу інвалідності; причина інвалідності: захворювання, ТАК, пов`язане з захистом Батьківщини.
На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2025 у справі № 520/10443/24 комісією Головного управління Національної гвардії України було прийнято рішення від 13.08.2025 про призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, пов`язаної з захистом Батьківщини, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (з урахуванням раніше виплаченої суми) в розмірі 113 500,00 грн, що підтверджується листом ГУ НГУ № 27/13/3-К-699-Аз від 15.08.2025 та не заперечується сторонами.
Отже, відповідачем здійснено виплату одноразової грошової допомоги з урахуванням раніше виплачених сум із розрахунку прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність – 2021 рік.
Із урахуванням зазначених вище правових норм, колегія суддів доходить висновку про правомірність дій відповідача стосовно розрахунку розміру одноразової грошової допомоги позивачу за настання ІІ групи інвалідності на підставі розміру прожиткового мінімуму 2021 року.
Доводи позивача про те, що Законом №4546-IX до підпункту "б" пункту 1 статті 16-2 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» внесено зміни, якими передбачено розрахунок одноразової допомоги, виходячи з розміру прожиткового мінімуму станом на 1 січня року «...в якому встановлено відповідну групу інвалідності», на момент ухвалення рішення відповідачем даний Закон вже був прийнятий, а рішення суду першої інстанції також було прийнято вже після внесення цих законодавчих змін, колегія суддів відхиляє, оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення (13.08.2025) вказана норма діяла в попередній редакції, а саме: «одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону)».
Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені позивачем зміни до наведеної норми Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» набрали чинності лише 31.08.2025, тобто після прийняття оскаржуваного рішення відповідачем.
Крім цього, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача щодо невідповідності між нормами права у Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 975 в частині того, до 1 січня якого саме календарного року має прив`язуватися розмір одноразової грошової допомоги у разі зміни групи інвалідності, оскільки в редакції підпункту "б" пункту 1 статті 16-2 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» станом на час прийняття оскаржуваного рішення законодавцем не було конкретизовано, станом на 1 січня саме якого календарного року повинна виплачуватися одноразова грошова допомога.
Натомість, таку конкретизацію містять пункт 17 Порядку № 975, відповідно до приписів якого у разі встановлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від групи інвалідності та її причинного зв`язку у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи, та пункт 19 Порядку № 975, згідно з яким якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному, резервісту або особі, звільненій з військової служби, після первинного встановлення інвалідності під час наступного огляду (переогляду) буде встановлено вищу групу інвалідності або змінено її причинний зв`язок, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум із розрахунку прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність.
При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що для правильного тлумачення статті 16-2 Закону слід застосувати принцип аналогії закону та звернутися до іншого закону такої ж юридичної сили, який регулює аналогічні правовідносини та, а саме до ст. 99 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки спірні правовідносини у даній справі регулюються саме Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком № 975, якими на момент прийняття оскаржуваного рішення було чітко визначено умови виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності.
Колегія суддів вказує, що таке законодавче врегулювання обумовлено самим поняттям «одноразова грошова допомога», яка є одноразовою, а не багаторазовою і її виплата розпочинається від моменту первинної втрати працездатності/встановлення інвалідності, а далі відбувається доплата допомоги, у разі встановлення вищої групи інвалідності або зміни її причинного зв`язку, але виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день первинного встановлення інвалідності.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 14.11.2024 у справі № 560/419/24.
Із урахуванням вказаного, колегія суддів доходить висновку, що рішення Головного управління Національної гвардії України від 13.08.2025 в частині здійснення розрахунку розміру одноразової грошової допомоги позивачу за настання ІІ групи інвалідності на підставі розміру прожиткового мінімуму 2021 року є правомірним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення без задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії.
Водночас, колегія суддів вказує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано ухвалив рішення про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 .
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 по справі № 520/25551/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова