Справа № 635/7148/24 
Провадження № 2/635/649/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року сел. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,
секретаря судового засідання Козлюк Е.І.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

I. ПРОЦЕДУРА.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту (кредитна картка) та судового збору.
Справу відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження; ухвалою про відкриття провадження сторонам визначено строки для подання заяв по суті справи та доказів. Позивач подав позов із доданими матеріалами, однак після відкриття провадження додаткових доказів не подав і клопотань про подання доказів поза встановленими строками або про витребування доказів не заявив. Відповідно до ч. 5 ст. 177 та ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач зобов`язаний подати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою, а згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик наслідків невчинення процесуальних дій. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України), а витребування доказів здійснюється, зокрема, за клопотанням учасника справи у встановлені строки (ст. 84 ЦПК України). За відсутності таких клопотань та додаткових подань суд ухвалює рішення, виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, поданих разом із позовом, оцінюючи їх у сукупності.
Додатково суд зазначає, що спрощені процедури та спрощений і стандартизований формат процесуальних документів у малозначних і споживчих спорах покликані полегшити доступ до правосуддя для споживача, тоді як професійний кредитор, ініціюючи такий процес, має бути спроможний одразу подати повний і перевірюваний пакет доказів на підтвердження своїх вимог.
Відповідач відзиву не подав, доказів на спростування позовних вимог не надав; однак відсутність відзиву не звільняє позивача від обов`язку доведення підстав та розміру заявлених вимог.
Вирішуючи спір, суд застосовує імперативні приписи законодавства, спрямовані на захист слабшої сторони у споживчих правовідносинах, з власної ініціативи, виходячи з установлених у справі обставин і поданих доказів.
Суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, оскільки спір стосується документально підтверджуваних обставин і може бути вирішений на підставі письмових доказів, поданих учасниками справи. Заслуховування усних пояснень не є необхідним, оскільки у справі не порушуються питання, що потребують безпосередньої оцінки достовірності показань чи поведінки сторін. Такий порядок розгляду відповідає положенням ЦПК України та узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на усне слухання не є абсолютним, а письмове провадження є допустимим, якщо сторони мали реальну можливість подати свої доводи і докази, а справа може бути належно вирішена за матеріалами справи (рішення у справі Jussila v. Finland).
II. ФАКТИ.

Вимоги позову.
Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість станом на 03.07.2024 року у загальному розмірі 51 481,60 грн., у тому числі:

29 276,01 грн. — заборгованість за кредитом;
22 205,59 грн. — заборгованість за відсотками;
0,00 грн. — пеня;
0,00 грн. — штрафи.
Також позивач заявляє вимогу про стягнення судового збору 3 028,00 грн.

Документи, подані на підтвердження позову.
На підтвердження позову подано, зокрема:
-позовну заяву з викладом умов приєднання та розрахунковим підсумком заявленої заборгованості;
-анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг (із персональними даними відповідача);
-паспорт споживчого кредиту за програмою “Кредитна картка”;
-банківську виписку по картці за період 09.11.2017 року – 03.07.2024 року;
-довідку за лімітами із відомостями про встановлення та зміну кредитного ліміту;
-довідку за картами.

Реквізити правовідносин, як їх описує позивач.
Позивач стверджує, що між сторонами виникли правовідносини користування кредитним лімітом за платіжною карткою в межах договору приєднання.

Паспорт споживчого кредиту за програмою “Кредитна картка” містить, зокрема, такі узагальнені відомості про продукт:
-вид кредиту — відновлювана кредитна лінія (кредитний ліміт на картці);
-строк кредитування — 240 місяців;
-процентна ставка — 3,9 % на місяць (46,8 % на рік) (для одного з варіантів продукту) та інші параметри продукту;
-зазначено орієнтовні показники загальної вартості та реальної річної процентної ставки на прикладі певного ліміту;
-визначено правила внесення мінімального платежу.

Окремо в паспорті зазначено, що інформацію надано 09.11.2017 року, а строк чинності наведеної інформації визначено до 31.12.2017 року. Також у паспорті міститься друкована фраза про підписання простим електронним підписом шляхом підтвердження дзвінка з телефону відповідача, однак окремих доказів такого підтвердження (службових записів, квитанцій, журналів подій) матеріали не містять.

Відомості про кредитний ліміт.
З довідки за лімітами вбачається, що кредитний ліміт встановлювався та змінювався у різні дати, зокрема:
09.11.2017 року — встановлення ліміту 7 200,00 грн. (ініціатор: клієнт);
04.02.2020 року — збільшення до 14 000,00 грн. (ініціатор: банк);
16.07.2020 року — збільшення до 28 000,00 грн. (ініціатор: банк);
21.12.2020 року — збільшення до 33 000,00 грн. (ініціатор: банк);
13.07.2021 року — збільшення до 43 000,00 грн. (ініціатор: банк);
02.03.2022 року — зменшення до 31 206,00 грн. (ініціатор: банк);
29.08.2023 року — зменшення до 29 276,01 грн. (ініціатор: банк);
23.11.2023 року — збільшення до 29 300,00 грн. (ініціатор: банк).
У довідці також вказано внутрішньобанківський референс (унікальний буквено-цифровий ідентифікатор (код), який банківська система присвоює документу або операції для обліку у своїх внутрішніх базах даних) договору та період формування відомостей.

Відомості про рух коштів.
Подана виписка по картці охоплює період 09.11.2017 року – 03.07.2024 року, містить перелік операцій, у тому числі операції нарахування та списання відсотків за користування кредитним лімітом, та містить підсумкові дані за період (суми витрат, суми зарахувань, комісії тощо). Виписка фіксує облік поточного залишку після проведення операцій.

III. ПРАВО.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.

Закон України «Про споживче кредитування» (ст. 2, 8–11) встановлює обов`язок кредитодавця надати споживачу повну, зрозумілу та персоналізовану переддоговірну інформацію про кредит та його повну вартість, а також до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача. Ці вимоги формують предмет доказування у спорі про стягнення заборгованості, оскільки стосуються як усвідомленості приєднання, так і відповідальності професійного кредитодавця за прозорість і перевірюваність умов кредиту.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору в електронній формі кредитодавець зобов`язаний забезпечити передання споживачу одного з оригіналів договору (змін до договору), а також додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу, яка отримала примірник, зокрема із використанням контактних даних, наданих споживачем під час укладення договору. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Саме доведеність такого передання у належний спосіб є складовою доведення належного інформування та усвідомленості приєднання.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначає умови дострокового повернення споживчого кредиту: кредитодавець має діяти у встановленому законом порядку, зокрема шляхом належного повідомлення споживача та надання строку для усунення порушення, якщо закон пов`язує з цим можливість вимоги дострокового повернення. Доведеність такого повідомлення та дотримання процедури входить до предмета доказування у разі, якщо позовні вимоги обґрунтовуються достроковістю виконання.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит і встановлює обмеження щодо застосування неустойки та інших платежів у разі прострочення (зокрема, граничні розміри пені, загальне обмеження сукупної неустойки та інших платежів, а також заборону застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення). У спорах про стягнення заборгованості це означає, що кредитодавець (або правонаступник) зобов`язаний надати прозорий, поелементний та перевірюваний розрахунок нарахувань із чітким розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій та санкцій, із зазначенням конкретних періодів і підстав нарахування, без “накладання” кількох видів відповідальності за один і той самий період.

Частина 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює особливий режим для мікрокредиту, однак не звільняє кредитодавця від обов`язків щодо переддоговірного інформування, оцінки кредитоспроможності, належного оформлення договору та доведення передання споживачу примірника договору і додатків.

Закон України «Про захист прав споживачів» (ст. 19) забороняє нечесну (оманливу) підприємницьку практику. Для суду це має значення як орієнтир оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази: споживач не може бути поставлений у становище, коли реальні умови кредиту, повна вартість і механізм нарахувань не піддаються перевірці судом.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС закріплює напрям високого рівня захисту прав споживачів та узгодження підходів із правом Європейського Союзу. У цій площині суд враховує як орієнтир підходи Суду Справедливості ЄС (зокрема у справі Radlinger та інших) щодо необхідності забезпечення дієвості захисту споживача і перевірки дотримання імперативних вимог про інформування та повну вартість кредиту, незалежно від процесуальної активності слабшої сторони.

Норми про електронні правочини та електронні документи (загальна рамка)

У системному зв`язку зі спеціальними приписами Закону України «Про споживче кредитування» (зокрема абз. 2–3 ч. 1 ст. 13) суд враховує загальні правила цивільного обороту щодо електронних правочинів та електронних документів. Зокрема, Закон України «Про електронну комерцію» визначає порядок укладення електронного договору та акцепту (ст. 11), передбачає, що електронний договір, підписаний у порядку, визначеному законом, прирівнюється за правовими наслідками до договору у письмовій формі (ч. 12 ст. 11), а момент підписання електронного правочину пов`язує з використанням електронного підпису (у тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором) або інших передбачених законом засобів (ст. 12).

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначає електронний документ як документ з обов`язковими реквізитами (ст. 5), встановлює, що оригіналом електронного документа є електронний примірник з обов`язковими реквізитами, зокрема з електронним підписом або підписом, прирівняним до власноручного (ст. 7), а юридична сила та допустимість електронного документа як доказу не можуть заперечуватися лише через електронну форму (ст. 8).

Закон України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» закріплює, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису (ч. 4 ст. 18).

Отже, у дистанційній моделі саме наявність і відтворюваність електронного сліду (ідентифікація особи, факт акцепту/підпису визначеним законом способом, цілісність і справжність електронного документа, підтвердження передання/одержання примірника договору та додатків) є тим юридичним механізмом, який робить електронний договір рівним письмовому; тому паперові роздруківки без підтверджуваних електронних реквізитів та без можливості перевірки цілісності й походження не замінюють передбачене законом доказування.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і несе ризик наслідків їх недоведення; спрощене позовне провадження не змінює ані предмета доказування, ані стандарту належності, допустимості та достовірності доказів. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених Кодексом.

Електронні докази визначені ст. 100 ЦПК України як інформація в електронній (цифровій) формі; такі докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом; учасники справи мають право подавати електронні докази і в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом, однак паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Подання електронного доказу у паперовій формі саме по собі не усуває потреби перевірити його походження, цілісність і зв`язок із конкретними обставинами справи, а також не звільняє сторону, яка посилається на такий доказ, від обов`язку вказати на наявність оригіналу електронного доказу та забезпечити можливість його перевірки у разі спору щодо достовірності.

У системному зв`язку норми ЦК України та спеціального законодавства про споживче кредитування встановлюють стандарт відповідального кредитування: професійний кредитодавець повинен забезпечити прозорість умов і повної вартості кредиту, до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача та мати можливість підтвердити, що споживач отримав повну персоналізовану інформацію і примірник договору з додатками у спосіб, який дозволяє ідентифікувати одержувача. Недодержання або недоведеність виконання цих обов`язків не створює для кредитодавця процесуальної переваги, а навпаки — означає, що ризик наслідків непрозорості та прогалин доказування покладається на сторону, яка заявляє вимогу.

Питання судових витрат на правничу допомогу вирішується з урахуванням того, що такі витрати не є автоматичними: вони мають бути підтверджені належними доказами та відповідати критеріям необхідності й розумності. При оцінці суд враховує баланс інтересів сторін, статус відповідача як слабшої сторони, а також регуляторні вимоги до професійного кредитора щодо належної організації діяльності та внутрішніх процедур, у тому числі вимог щодо належного обліку та документування операцій і вимог.

IV. ОЦІНКА СУДУ.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

1. Про стандарт доказування, 

Обов`язок доведення підстав позову, обсягу вимог і розміру заборгованості покладено на позивача. Суд не може підміняти доказування припущеннями, навіть якщо загальна логіка користування карткою виглядає правдоподібною. У справах про споживче кредитування це правило має особливу вагу, бо саме кредитодавець володіє технічною та документальною спроможністю зберігати повний масив підтверджень.

2. Переддоговірне інформування, паспорт, індивідуальність умов.

Позивач надав паспорт споживчого кредиту, який містить базові параметри продукту та приклад орієнтовної загальної вартості кредиту і реальної річної процентної ставки. Однак суд фіксує такі суттєві обставини:

паспорт має ознаки узагальненого документа продукту, який не ідентифікує індивідуальний ліміт відповідача (7 200,00 грн. на початку та наступні зміни), не містить персоналізованого графіка повернення для фактичного користування кредитною лінією, а також прямо обмежений строком чинності наведеної інформації до 31.12.2017 року;

у паспорті наявна друкована фраза про “підписання простим електронним підписом шляхом підтвердження дзвінка”, але немає жодного підтвердження самого факту такого підтвердження (службових записів, журналів подій, квитанцій), а подані до суду матеріали є сканами паперових документів без електронного сліду підпису відповідача.

Суд окремо підкреслює: наявність інформації на вебсайті або загальне посилання на “умови та правила” саме по собі не дорівнює доказу того, що конкретному споживачу до приєднання було доведено зміст умов у визначеній редакції, що він їх зрозумів і прийняв. У споживчому кредитуванні інформування — це дія кредитодавця щодо конкретної особи, а не лише можливість споживача самостійно шукати відомості.

3. Оцінка кредитоспроможності.

Матеріали справи не містять доказів проведення оцінки кредитоспроможності відповідача: відсутні анкети оцінки ризику, висновки, внутрішні розрахунки, рішення кредитного комітету чи інші документи, які б підтверджували виконання обов`язку відповідального кредитування.

Навпаки, у паспорті продукту наведено відомості, які не підтверджують реального проведення індивідуальної оцінки. За таких умов ризик наслідків прогалин у доказуванні виконання імперативних обов`язків кредитодавця не може перекладатися на споживача.

4. Акцепт та електронні сліди.

Позивач посилається на дистанційні способи підтвердження (телефонне підтвердження, простий електронний підпис). Однак у матеріалах справи відсутні:

службові записи системи банку про показ документів до акцепту;

підтвердження одноразовими паролями чи іншим технічним підтвердженням;

квитанції доставки повідомлень;

відомості про редакцію документів, що демонструвалася споживачу, з датою і контрольним цифровим відбитком даних;

автентичні електронні файли підпису відповідача з позначкою часу.

Суд фіксує цю відсутність як істотну для оцінки прибуткових нарахувань (проценти, комісії), адже саме вони потребують найбільш чіткого доказу погоджених умов, періоду і порядку нарахування.

5. Фактична видача тіла та підтвердження непогашеного залишку.

Виписка по картці підтверджує наявність руху операцій за рахунком, у тому числі списання процентів за користування кредитним лімітом, а також облік поточного залишку після операцій.

Разом з тим у матеріалах справи немає поелементного розрахунку, який би дозволив суду без припущень розмежувати:

суму фактично отриманого та неповернутого “тіла” кредиту;

суму нарахованих і непогашених процентів;

комісії та інші платежі;

порядок зарахування платежів (на що саме спрямовувалися внесені відповідачем кошти).

Позивач у позові зазначає, що розрахунок заборгованості “додається”, а також перелічує його серед додатків, проте у матеріалах справи, наданих суду, відсутній окремий детальний розрахунок з формулами, періодами, базою нарахування, датами виникнення прострочення і правилами розподілу платежів.

За таких обставин суд не має підстав визнати доведеним розмір відсотків у сумі 22 205,59 грн. як “прибуткових” нарахувань.

Водночас сума 29 276,01 грн. заявлена як заборгованість за кредитом узгоджується з поданою довідкою за лімітами, у якій зафіксовано зміну ліміту до 29 276,01 грн. 29.08.2023 року, а також із тим, що виписка підтверджує облік непогашеного від`ємного залишку за операціями. У межах заявленого способу захисту та наданого доказового масиву суд визнає доведеним саме неповернуте “тіло” кредиту в цій сумі.

6. Післядоговірне інформування та вимога за частиною четвертою статті 16 Закону.

Позивач посилається на вжиття досудових заходів шляхом надсилання повідомлень і дзвінків. Однак матеріали справи не містять доказів належного письмового повідомлення споживача з наданням строку для усунення порушень відповідно до частини четвертої статті 16 Закону України “Про споживче кредитування”.

Так само відсутні докази системного післядоговірного інформування споживача про стан заборгованості у спосіб, який дозволяє перевірити факт доведення інформації до відома саме цієї особи (з квитанціями доставки, датами, змістом повідомлень).

Ця відсутність додатково підтверджує, що заявлені “прибуткові” нарахування не можуть бути стягнуті лише на підставі узагальнених посилань.

7. Про процесуальну пасивність відповідача.

Навіть за відсутності активних заперечень з боку відповідача суд не вправі ігнорувати імперативні гарантії споживача та стандарт доказування. Пасивність слабшої сторони не перетворює припущення на доказ і не звільняє професійного кредитора від обов`язку подати повний, перевірюваний пакет підтверджень.

8.Усвідомлена згода відповідача.

Суд оцінює усвідомлену згоду відповідача не як формальну згадку про приєднання, а як реальну поінформованість про економічні наслідки користування кредитом і про механізм утворення боргу. Подані матеріали підтверджують, що відповідач користувався картковим рахунком і що банк обліковував рух операцій та зміну кредитного ліміту. Водночас матеріали не підтверджують належними та перевірюваними доказами, що до моменту приєднання банк довів до відома відповідача індивідуальні умови саме у конкретній редакції, забезпечив їх сприйнятність і зрозумілість, а також підтвердив волевиявлення відповідача способом, який дозволяє перевірити факт прийняття цих умов. За таких умов суд не може вважати доведеним, що відповідач надав усвідомлену згоду саме на “прибуткові” нарахування у заявленому розмірі та за заявленим механізмом, а межу усвідомленої згоди суд визначає доказами фактичного користування та неповерненням кредитних коштів у частині “тіла” кредиту.

9. Підсумок оцінки доказів та доводів.

Суд зважив усі подані докази у сукупності та перевірив ланцюг відповідального кредитування. Докази підтверджують існування карткового продукту, облік банком руху коштів за рахунком, наявність встановлення і змін кредитного ліміту, а також непогашений від`ємний залишок, який узгоджується із заявленою сумою заборгованості за кредитом. Водночас суд фіксує відсутність доказів, які у справах про споживче кредитування мають вирішальне значення для стягнення процентів та інших “прибуткових” нарахувань: відсутні підтвердження індивідуального переддоговірного інформування у конкретній редакції, відсутні докази оцінки кредитоспроможності, відсутні докази належного підтвердження приєднання у спосіб, що піддається перевірці, відсутні докази післядоговірного інформування та дотримання процедури письмового повідомлення за частиною четвертою статті 16 Закону, відсутній поелементний розрахунок із періодами, базою нарахування та правилами розподілу платежів. За такої доказової картини суд відсікає “прибуткові” нарахування як недоведені та визнає доведеним лише “тіло” кредиту в межах суми, яка підтверджується поданими документами.

V. ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.
Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Суд визнає доведеним факт існування правовідносин користування кредитним лімітом та неповернення частини фактично отриманих коштів, а також визнає доведеною суму заборгованості за кредитом 29 276,01 грн.

Суд не визнає доведеними та відмовляє у стягненні відсотків у сумі 22 205,59 грн., оскільки:

-відсутні належні докази індивідуального доведення умов у конкретній редакції та їх акцепту з підтвердженими технічними слідами;
-відсутня оцінка кредитоспроможності;
-відсутні докази належного післядоговірного інформування та вимоги за частиною четвертою статті 16 Закону;
-відсутній поелементний розрахунок структури боргу з можливістю судової перевірки.

Такий підхід відповідає змісту відповідального кредитування: професійний кредитодавець не може вимагати “прибуткових” нарахувань тоді, коли він не довів виконання імперативних обов`язків щодо інформування, перевірки платоспроможності та прозорого обліку зобов`язання.

Відмова в частині недоведених вимог здійснюється без шкоди праву позивача на інше звернення до суду з іншими або новими вимогами, що ґрунтуються на належно оформлених правовідносинах, за інший період або з іншим предметом чи підставами позову, за умови дотримання закону.

VI. СУДОВІ ВИТРАТИ.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі часткового задоволення позову судові витрати розподіляються пропорційно розміру задоволених вимог.

Ціна позову — 51 481,60 грн.
Задоволено — 29 276,01 грн.
Частка задоволення — приблизно 56,86 %.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 721,93 грн., а решта судового збору залишається за позивачем.

Керуючись статтями 6, частиною другою статті 627, частиною третьою статті 1054 Цивільного кодексу України; статтями 2, 8–11, статтею 13 частиною першою абзацами другим–третім, частиною четвертою статті 16, статтею 21 Закону України “Про споживче кредитування”; статтею 19 Закону України “Про захист прав споживачів”; статтею 415 Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом; статтями 12, 13, 81, 89, 141, 263–265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість за кредитом у розмірі 29 276,01 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків у розмірі 22 205,59 грн. — відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» судовий збір у розмірі 1 721,93 грн.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а для осіб, які не були присутні — з дня проголошення.

Реквізити сторін:
Позивач: Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» Код за ЄДРПОУ: 14360080
Місцезнаходження: 49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11

Відповідач: ОСОБА_1 
РНОКПП: НОМЕР_1 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування):, АДРЕСА_1 

Суддя:: І.Е.Бондаренко