Справа № 462/4993/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2026 року м. Львів
Залізничний районний суд м. Львова в складі:
головуючої судді Постигач О. Б.
за участю секретаря судового засідання Попелівської А. О.
позивача ОСОБА_1 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

встановив:

позивач ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з адміністративним позовом, у якому просить суд скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 7268554 від 27.05.2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП з накладенням на останнього адміністративного стягнення у виді штрафу розмірі 510,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі від 27.05.2026 року серії ЕНА № 7268554 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП із накладенням штрафу в розмірі 510,00 грн. Позивач зазначає, що після його зупинки працівником патрульної поліції 23.05.2026 року ним було заявлено клопотання про розгляд справи про адміністративне правопорушення за місцем його проживання у м. Львові відповідно до ч. 2 ст. 276 КУпАП, однак у задоволенні такого клопотання було відмовлено та призначено розгляд справи в Управлінні патрульної поліції у м. Тернополі. Вказує, що у зв`язку з неможливістю прибуття до м. Тернополя ним також було заявлено клопотання про розгляд справи безпосередньо на місці зупинки транспортного засобу, яке також залишилося без задоволення. Зазначає, що надалі ним було подано письмове клопотання про розгляд справи за місцем проживання, у задоволенні якого листом Управління патрульної поліції було відмовлено. На думку позивача, такими діями відповідач безпідставно відмовив у реалізації його права на розгляд справи за місцем проживання та права на правничу допомогу. Крім того, позивач вважає, що його клопотання було розглянуто неуповноваженою особою, оскільки відповідне рішення прийнято заступником начальника управління, а не посадовою особою, у провадженні якої перебували матеріали справи. Таким чином, на переконання позивача, оскаржувана постанова є незаконною у зв`язку з чим останній просить суд позовні вимоги задовольнити та скасувати таку.
Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 12.06.2026 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку ст. 286 КАС України, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи.
В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічно наведеним в такому та просив позов задовольнити. 
Відповідач Департамент патрульної поліції про відкриття справи повідомлявся належним чином шляхом направлення позовної заяви та ухвали про відкриття провадження до його електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд». Однак явку свого представника у судове засідання відповідач не забезпечив, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не подав, будь-яких заяв чи клопотань до суду від відповідача теж не надходило.
Таким чином, відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами щодо подання заперечень проти позову та доказів на їх підтвердження, у зв`язку з чим суд вирішує справу за наявними у ній матеріалами.
Суд, заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи, установив такі фактичні обставини справи, та відповідні до них правовідносини.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Із змісту ст. 5 КАС України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частиною 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 27.05.2026 року Інспектором 1 взводу 1 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції у Тернопільській області старшим лейтенантом поліції Кравцем А. В. винесено постанову серії ЕНА № 7268554 про накладення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністративного стягнення у виді штрафу розмірі 510,00 грн. /а.с. 3/.
Із змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 23.05.2026 року близько 13 год. 52 хв. у м. Тернопіль на дорозі М09 35 км, ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_1 , що обладнаний засобами пасивної безпеки, ременем безпеки та перевозив пасажира, що не був пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3.в. ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП.
Відповідно до повідомлення про запрошення до підрозділу патрульної поліції від 23.05.2026 року, позивача ОСОБА_1 запрошено для розгляду справи про вчинення адміністративного правопорушення 27.05.2026 року о 17 год. 40 хв. за адресою: м. Тернопіль, вул. Котляревського, 24, яке позивач отримав, про що свідчить його підпис.
Як вбачається з повідомлення про запрошення до підрозділу патрульної поліції від 23.05.2026 року, позивача ОСОБА_1 було запрошено для розгляду справи про адміністративне правопорушення на 27.05.2026 року о 17 год. 40 хв. до Управління патрульної поліції в Тернопільській області за адресою: м. Тернопіль, вул. Котляревського, 24. Зазначене повідомлення позивач отримав особисто, що підтверджується його підписом /а.с. 5/.
25 травня 2026 року позивач звернувся до Управління патрульної поліції в Тернопільській області з письмовим клопотанням про перенесення розгляду справи та її розгляд за місцем його проживання у м. Львові. Своє клопотання позивач мотивував тим, що зареєстрований та фактично проживає у м. Львові, а також необхідністю залучення адвоката для надання правничої допомоги /а.с. 6/.
Листом від 26.05.2026 року № 4012/41/33/02-2026 Управління патрульної поліції в Тернопільській області у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 25.05.2026 року відмовлено /а. с. 7/. 
Статтею 7 КУпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до ст. 9 КУпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.
Положеннями ст. 222 КУпАП України встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про порушення Правил дорожнього руху.
Згідно п. 11 ч. 1 ст. 23, п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.
Відповідно до п. 4 розділу I Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 № 1395 (далі – Інструкція № 1395), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Згідно із ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі – ПДР України). Правила дорожнього руху відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з п. 2.3.в. ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.
Частиною 5 ст. 121 КпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами.
Суд критично оцінює доводи позивача щодо незаконності відмови у задоволенні його клопотань про розгляд справи за місцем проживання у м. Львові та про розгляд справи безпосередньо на місці вчинення адміністративного правопорушення з огляду на наступне.
Право на захист особи, що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, гарантоване пунктом 3 (с) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що включає право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя. Відповідно до усталеної практики у справах щодо України, поняття «кримінальне правопорушення» в практиці ЄСПЛ має автономне тлумачення, та кримінально-правова суть визнається не лише стосовно Кримінального кодексу, а й Кодексу про адміністративні правопорушення (Рішення від 6 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява N 61406/00, п. 53 та від 21 жовтня 2010 року у справі «Корнєв і Карпенко проти України» (Kornev and Karpenko v. Ukraine).
У відповідності до приписів ст. 59 Конституції України, кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У даному випадку, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження покликань щодо порушення поліцейськими його права захист при розгляді справи про адміністративне правопорушення. 
Згідно з ч. 1 ст. 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. 
Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 року № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 276 КУпАП у п. 2.4 мотивувальної частини цього рішення зазначив, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у ст. ст. 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні ч. 1 ст. 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення «за місцем його вчинення», яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.
Водночас, ч. 2 ст. 276 КУпАП передбачено, що справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ст. 121 КУпАП, можуть також розглядатися за місцем проживання порушника або за місцем обліку транспортного засобу.
Наведена норма встановлює альтернативну підвідомчість таких справ, а тому використання у зазначеній нормі формулювання «можуть розглядатися» свідчить про те, що розгляд справи за місцем проживання особи є одним із можливих варіантів визначення місця її розгляду, а не безумовним обов`язком органу, уповноваженого на її розгляд. 
Відтак саме по собі звернення особи з клопотанням про розгляд справи за місцем проживання не зобов`язує орган поліції передавати матеріали справи для розгляду за відповідною адресою. Незгода позивача з відмовою у задоволенні такого клопотання фактично зводиться до незгоди з визначеним відповідачем порядком та місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 11 червня 2004 року № 11 «Про окремі питання, що виникають при застосуванні судами положень ст. 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення», у випадках альтернативної підвідомчості питання щодо визначення органу, який розглядатиме справу, вирішується відповідним органом, уповноваженим законом на її розгляд.
Суд також враховує, що положення ст. 268 КУпАП гарантують особі право бути присутньою під час розгляду справи, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання та користуватися правовою допомогою. При цьому матеріали справи свідчать, що позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а тому мав реальну можливість реалізувати права, передбачені ст. 268 КУпАП. Разом із тим матеріали справи не містять доказів того, що позивач був позбавлений можливості реалізувати зазначені права або що відповідачем було створено перешкоди для залучення захисника. Сам факт незгоди позивача з визначеним органом поліції місцем розгляду справи не свідчить про порушення його права на захист.
Слід також звернути увагу і на те, що правова допомога, право на отримання якої гарантоване Конституцією України, не зводиться лише до особистої участі адвоката чи іншого фахівця у галузі права в розгляді певної справи, а може бути отримана особою, зокрема, й у вигляді юридичної консультації, в тому числі отриманої за допомогою засобів телефонного зв`язку. 
Законом не визнана обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а водій не був позбавлений права скористатися правовою допомогою засобами телефонного зв`язку і жодних доказів на підтвердження того, що позивач дійсно вчиняв дії, спрямовані отримання консультації юриста у телефонному режимі, або на забезпечення прибуття адвоката на місце зупинки транспортного засобу, а поліцейськими при цьому вчинялись йому будь-якого роду перешкоди в цьому, суду не представлено. 
До того ж, у будь-якому разі, незабезпечення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, права на юридичний захист, у жодному разі не може слугувати самостійною та достатньою підставою для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення із закриттям провадження у справі, оскільки така підстава не підпадає під перелік обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення, які наведені у ст. 247 КУпАП.
Посилання позивача на те, що його клопотання було розглянуто заступником начальника управління поліції, а не посадовою особою, яка склала адміністративні матеріали, також не впливають на вирішення спору по суті, оскільки такі доводи стосуються виключно порядку організації розгляду справи і не свідчать про істотне порушення процедури, яке могло б призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наведені позивачем обставини фактично зводяться до незгоди з процесуальним порядком розгляду справи про адміністративне правопорушення та обраним відповідачем місцем її розгляду. Такі доводи самі по собі не свідчать про протиправність оскаржуваної постанови та не можуть бути самостійною підставою для її скасування.
Оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП, відтак інспектор діяв в межах наданих йому повноважень.
В той же час суд зазначає, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України покладено на відповідача, отже саме він зобов`язаний довести правомірність складання постанови про притягнення позивача до відповідальності, зокрема, шляхом доведення належними та допустимими доказами порушення позивачем ПДР України.
Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Таким чином, з врахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства, доведення факту неправомірності дій позивача покладається на відповідача.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому такі кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
У відповідності до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Суд також враховує позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у п. 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Згідно положень ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
До такого ж висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 751/5437/17.
Суд зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності підтверджували подію адміністративного правопорушення та наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП. Відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень, не довів правомірності оскаржуваної постанови та не спростував наведених у позовній заяві доводів.
У відповідності до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення всі сумніви щодо події порушення та винності особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості особи (правова позиція Верховного Суду від 08.07.2020 року у справі № 463/1352/16-а).
Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 року у справі №161/5372/17 зазначив, що при винесенні покарання за порушення Правил дорожнього руху суди не можуть покладатися на свідчення інспектора поліції, який виніс постанову про штраф, останні не можуть бути допустимим доказами (правова).
Натомість відповідач в судове засідання свого представника не забезпечив, правом на подання відзиву не скористався, доказів на підтвердження правомірності винесеної постанови суду не надав. Дані обставини не були спростовані відповідачем, тобто суду не було представлено доказів в підтвердження обставин, викладених в постанові по справі про адміністративне правопорушення. Суд вважає такими, що не можуть бути визнані належними та допустимими доказами відомості, що містяться у постанові про адміністративне правопорушення, виходячи з того, що сама по собі постанова, за відсутності інших доказів вини, не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».
Повноваження адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, визначені ст. 286 КАС України.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, ту обставину, що відповідачем не було надано до суду належних доказів в підтвердження вини ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, суд дійшов висновку про те, що оскаржувана постанова постанова по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 7268554 від 27.05.2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу розмірі 510,00 грн. підлягає скасуванню, а позов – задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з ст. 132 КАС України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі, з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань підлягає відшкодуванню сплачений позивачем при подачі даного позову до суду судовий збір в розмірі 665,60 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 33, 121, 293 КУпАП, ст. 90, 77, 227, 228, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ухвалив:

адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності – задовольнити.
Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 7268554 від 27.05.2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП.
Провадженні по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 121 КУпАП – закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП:  НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Департамент патрульної поліції, код ЄДРПОУ: 40108646, місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3.

Суддя: Постигач О. Б.