Справа № 366/3746/25
Провадження № 3/366/88/26

ПОСТАНОВА
Іменем України

23 квітня 2026 року селище Іванків

Суддя Іванківського районного суду Київської області Мовчан В.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Відділення поліції № 3 Вишгородського РУП ГУ НП в Київській області про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

20.11.2025 до Іванківського районного суду Київської області від Відділення поліції № 3 Вишгородського РУП ГУ НП в Київській області надійшов протокол та матеріали справи про адміністративне правопорушення, відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею визначено суддю Мовчана В.В. Розгляд справи призначено на 11.12.2025.
У судовому засіданні 11.12.2025 розгляд справи відкладено на 15.01.2026, на підставі клопотання особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
14.01.2026 від адвоката Ковальчука С.М. надійшла заява про направлення справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 на розгляд до Бориспільського міськрайонного суду Київської області за постійним місцем проживання останнього.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що клопотання про передачу справи за підсудністю не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 276 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
Частина 2 цієї ж статті передбачає, що справи за статтями 80, 81, 121126, 127-1129 та статтею 139 (у разі вчинення правопорушення водієм) можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або місцем проживання порушника.
Разом з тим, стаття 130 КУпАП, за якою притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , не входить до переліку статей, щодо яких передбачена альтернативна підсудність.
Згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 11.06.2004 "Про окремі питання, що виникають при застосуванні судами положень статті 276 КУпАП", якщо законом передбачено альтернативну підсудність, питання про направлення справи до конкретного суду вирішує орган внутрішніх справ, який склав протокол. Однак у даному випадку альтернативна підсудність не передбачена законом.
Крім того, суд не зобов`язаний передавати справу до іншого суду за клопотанням особи, яка притягається до відповідальності, якщо це не відповідає вимогам чинного законодавства.
Таким чином, клопотання адвоката про передачу справи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП до іншого суду за місцем його проживання ОСОБА_1 є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.
15.01.2026 розгляд справи було відкладено на 08.04.2026.
08.04.2026 розгляд справи було відкладено на 23.04.2026.
У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертався, про причини неявки суд не повідомив.
23.04.2026 від представника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності надійшло клопотання про закриття провадження у справ, мотивоване:
- не повідомленням працівниками поліції про причину зупинки;
- повідомлення на місці зупинки про запах алкоголю з порожнини рота та зазначення в протоколі про адміністративне правопорушення і інших ознак алкогольного сп`янінні;
-порушення проведення процедури огляду на стан сп`яніння, оскільки ОСОБА_1 – військовослужбовець;
-відсутність чітко вираженої відмови;
-недопустимість відеозапису з місця вчинення адміністративного правопорушення.
Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП, під час відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового захисту.
В поняття «розумний строк» розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Смірнов проти України» від 08.11.2005 слідує, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
За вказаних обставин, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та враховуючи, що ОСОБА_1 не з`явився в судове засідання, тобто добросовісно не виконав процесуальні обов`язки, суддя розцінює неявку особи, яка притягається до адміністративної відповідальності неповажною та приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.
Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян в дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 280 КУпАП передбачено, що необхідною умовою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є встановлення на підставі належних та допустимих доказів факту вчинення певного діяння такою особою та наявність в діянні цієї особи, що є суб`єктом правопорушення, всіх обов`язкових ознак складу адміністративного правопорушення.
Положеннями ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно з ст. 252 КУпАП оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
У судовому засіданні дослідження наступні докази: 
- протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 506630 від 08.11.2026, в якому викладено місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, пункт ПДР, вимоги якого порушено, стаття КУпАП, якою передбачена відповідальність за адміністративне правопорушення;
-акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів;
-направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;
-заява ОСОБА_2 про зобов`язання доставити транспортний засіб;
-оптичний диск та матеріали, які підтверджують правомірність долучення до протоколу про адміністративне правопорушення оптичного диску із відеозаписом;
Вищевказані докази є належними та допустимими доказами по справі про адміністративне правопорушення, на підставі яких суд встановлює наявність події адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 506630 від 08.11.2025, складеного поліцейським відділення поліції № 3 (м. Чорнобиль) Вишгородського РУП в Київській області старшим сержантом поліції Батюком О.В.: 08.11.2025 о 00 год. 15 хв. в м.Чорнобиль по вул. Кірова, 52 ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода та млява мова. Від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки у визначеному законом порядку та в Іванківській ЦРЛ відмовся, чим порушив п. 2.5 ПДР, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП до адміністративної відповідальності може бути притягнута особа за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Стаття 14 Закону України "Про дорожній рух» зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР України та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Згідно з п. 2.5. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Водій зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені Законом України «Про дорожній рух» і Правилами дорожнього руху, зокрема передбачений вказаним законом обов`язок виконувати розпорядження поліцейського, яке він дає на підставі цих Правил чи інших нормативних актів. Одним із таких розпоряджень поліцейського є вимога пройти саме медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння (п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 11-21сап21 (реєстраційний номер рішення 101473367)). 
Відповідно до п. 2.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до п. 2.9 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно з п. 6 розділу 10 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 року №1395, у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису (а в разі неможливості застосування таких засобів у присутності двох свідків) складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.
Відповідно до п. 7 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.
Згідно з ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. 
Огляд осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, здійснюється в закладах охорони здоров`я не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення. Огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводиться в присутності поліцейського.
Системний аналіз зазначених норм законодавства дає підстави зробити висновок, що у випадку встановлення ознак алкогольного сп`яніння у водія транспортного засобу, поліцейський повинен запропонувати такому водію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів на місці зупинки транспортного засобу. У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів на місці зупинки транспортного засобу, поліцейський зобов`язаний запропонувати такому водієві пройти огляд в закладах охорони здоров`я. У випадку відмови водія від проходження огляду у закладі охорони здоров`я, поліцейським складається відповідний протокол про адміністративне правопорушення. При цьому, для фіксації факту відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння наявність свідків не вимагається, якщо така фіксація здійснена поліцейським із застосуванням технічних засобів відеозапису.
Європейський суд з прав людини у складі Великої палати у справі О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства від 29.06.2007 зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
З долученого відеозапису, судом встановлено, що працівниками поліції було зупинено транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 .
Під час спілкування працівники поліції поставили питання останньому чи вживав він напередодні алкогольні напої, на що отримав відповідь: «Так».
Далі в ході спілкування, працівниками поліції було виявлено у останнього ознаки алкогольного сп`яніння, що і стало передумовою пропозиції проходження огляду на стан сп`яніння.
На пропозицію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки ОСОБА_1 відмовився.
На пропозицію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в закладі охороні здоров`я – ухилявся від відповіді.
Працівниками поліції, в подальшому, ОСОБА_1 було роз`яснено його права і обов`язки та повторно запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, однак останній знову довго уникав відповідь.
Під час подальшого спілкування ОСОБА_1 все ж таки погодився пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки. Працівники поліції підготували Драгер, зробили забір повітря та запропонували ОСОБА_1 проходити огляд, однак останній сказав, що «дути» буде, однак зазначив, що спочатку бажає закурити та не відмовляться від проходження огляду, однак хоче почекати.
Після довготривалого ухилення ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, працівниками поліції роз`яснено, що всі дії останнього розцінені, як відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в закладі охорони здоров`я. 
Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи захисника щодо відсутності чітко вираженої відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. 
Щодо неналежності долученого до матеріалів справи відеозапису з надписом «зупинка» суд зазначає, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 266 КУпАП визначено, що під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Відеозапис - це зафіксована на спеціальному носії візуальна інформація про певні обставини, яка може супроводжуватися звуком, а може бути й без такого. Візуальна інформація - зображення певних об`єктів, яке фіксувалося протягом певного часу.
Суд зазначає, що порядок збирання доказів в КУпАП детально не регламентовано, коли обов`язок щодо їх збирання покладається на осіб уповноважених на складання протоколів.
Як вбачається з матеріалів справи, процедура проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 зафіксована на службову боді камеру працівника поліції, а вже сам факт зупинки транспортного засобу, на припущення адвоката – на відеореєстратор, однак саме факт зупинки та взагалі керування транспортним засобом ОСОБА_1 , ні адвокатом, ні ним особисто не оспорюються, обставини, які встановлені з нього - не спростовані жодними належними доказами, а отже саме цей відеозапис не може бути підставою для закриття провадження у справі, враховуючи його недопустимість.
Суд зазначає, що факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння вже сам по собі утворює склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Під відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння необхідно розуміти свідоме не бажання особи пройти відповідний огляд, яке базується на його внутрішньому переконанні про відсутність необхідності проходити цей огляд в силу існування певних мотивів відомих цій особі і може проявлятися як у активній, так і у пасивній формі, зокрема, шляхом вочевидь явного триваючого у часі ігнорування неодноразових вимог працівника поліції пройти такий огляд.
Суд звертає увагу на те, що підставою для висунення вимоги про необхідність проходження огляду на стан сп`яніння є суб`єктивне припущення поліцейського про перебування особи у стані сп`яніння, яке ґрунтується на наявності у особи передбачених п. 3 розділу І Інструкції ознак алкогольного сп`яніння.
Відповідно до п. 2.5 ПДРпроходження огляду на стан сп`яніння на вимогу поліцейського є обов`язком водія.
Спростовуючи доводи захисника, особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо неповного озвучення ознак алкогольного сп`яніння, суд зазначає, що ознаки алкогольного сп`яніння, які були виявлені у ОСОБА_1 у повному обсязі зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, який підписаний ОСОБА_1 , що означає його згоду в виявленими та вказаними ознаками алкогольного сп`яніння.
Отже, наголошення сторони захисту про неповне озвучення ознак алкогольного сп`яніння, на місці зупинки, не є підставою для закриття провадження у справі, а озвучення навіть однієї ознаки є підставою для пропозиції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння та обов`язком водія пройти такий огляд.
Під час розгляду справи судом не встановлено будь-яких даних, які б давали підстави вважати, що працівники патрульної поліції були упереджені при проведенні перевірки та складанні щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Як і не встановлено будь-яких даних про застосування щодо нього незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до примусової відмови від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки або у закладі охорони здоров`я. 
Доводи адвоката про те, що ОСОБА_1 , є військовослужбовцем, а тому відповідно до ст. 266-1 КУпАП, огляд останнього на стан сп`яніння не належить до повноважень працівників поліції, а віднесено до компетенції посадових осіб уповноважених на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України суд до уваги не приймає, виходячи з такого.
Положеннями вказаної статті визначений порядок огляду, зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, які виконують обов`язки військової служби або перебувають на території військових частин, перебувають на вулицях, у закритих спортивних спорудах, у скверах, парках, у всіх видах громадського транспорту (включаючи транспорт міжнародного сполучення) та в заборонених законом інших місцях.
Тобто, положення ст. 266-1 КУпАП не стосуються спеціального суб`єкту - водій транспортного засобу, а лише військовослужбовців за вчинення військових адміністративних правопорушень.
Однак ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом, як учасник дорожнього руху, підлягав огляду на стан алкогольного сп`яніння за інших обставин, ніж визначені в ст. 266-1 КУпАП. Тому огляд водія на стан алкогольного сп`яніння проводився у загальному порядку, визначеному ст. 266 КУпАП та вищезазначеною Інструкцією, поліцейськими уповноваженого підрозділу Національної поліції.
Суд зауважує, що ОСОБА_1 як водій транспортного засобу, мав усвідомлювати та передбачати наслідки його дій під час керування транспортним засобом та можливість втратити право керування транспортним засобом в разі істотного порушення вимог Правил дорожнього руху України.
Надаючи оцінку посиланню представника особи, що притягується до адміністративної відповідальності на незаконну та безпідставну зупинку ОСОБА_1 , суд приходить до наступного.
Відповідно до ч.1 ст.35 «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:
1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;
2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;
3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;
4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;
5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;
6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;
7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;
8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;
9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;
10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;
11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.
Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті (ч. 3 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію»).
Якщо водій не був причетний до діянь, перелік яких визначено ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», за які його слід було зупинити, відповідно всі наступні вимоги працівників поліції водій не повинен виконувати, а всі складені процесуальні документи відносно нього не можуть бути належними та допустимими доказами його вини у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.03.2019 року у справі № 686/11314/17.
Місто Чорнобиль, де поліцейськими був зупинений транспортний засіб під керуванням ОСОБА_3 , відповідно до додатку 1 Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи до Постанови № 106 КМУ від 23.07.1991 «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», відноситься до зони радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи. 
Відповідно до абз. 4, абз. 11 ч. 2 ст. 12 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зонах відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення у тому числі забороняється: перебування осіб, які не мають на це спеціального дозволу, а також залучення до роботи осіб без їх згоди; перебування осіб, які мають медичні протипоказання для роботи в контакті з джерелами іонізуючого випромінювання або щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, оскільки вони є професійно хворими.
Відповідно до ст. 14 цього Закону, у зонах відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення забезпечується суворий природоохоронний режим, охорона територій, природних, історичних та етнокультурних пам`яток відповідно до чинного законодавства.
Охорону громадського порядку на територіях зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, контрольно-пропускний режим при в`їзді та виїзді з таких зон забезпечують уповноважені підрозділи органу Національної поліції.
Системний аналіз наведених нормативно-правових актів у своїй сукупності дає підстави стверджувати, що уповноваженими державними органами (Верховною радою України шляхом прийняття Закону та МНС України шляхом затвердження Інструкції) у зоні відчуження Чорнобильської АЕС, у тому числі в м. Чорнобиль встановлений спеціальний режим перебування та руху громадян і транспортних засобів, які полягають в обмежені перебування у цій зоні сторонніх осіб. 
При цьому, працівники ВП № 3 Вишгородського РУП, які в силу покладених на них завдань виконують свої обов`язки в зоні відчуження, у відповідності до положень статті 14 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» здійснюють охорону громадського порядку та перевірку законності перебування громадян у згаданій зоні, відповідно, з урахуванням встановленого режиму руху в зоні відчуження мають право в силу п. 7 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» здійснювати зупинку транспортних засобів з метою виконання покладених на них завдань.
Таким чином, у поліцейських Відділу поліції № 3 Вишгородського РУП ГУ НП в Київській області були всі підстави для зупинки транспортного засобу у зоні відчуження, а саме у місті Чорнобиль, з метою перевірки законності його перебування у цій зоні.
Саме по собі неповідомлення працівником поліції причин зупинки транспортного засобу в порядку ч. 3 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», в контексті правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 15.03.2019 року у справі № 686/11314/17, за фактичної наявності такої причини, не є наслідком визнання всіх інших похідних доказів недопустимими, а тому, не є самостійною підставою для закриття провадження у справі.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме: відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Відповідно до ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення.
Враховуючи характер правопорушень та особу правопорушника, суд вважає, що на ОСОБА_1 необхідно накласти адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
При призначенні стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами суддя враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 04.09.2023 у справі № 702/301/20, де зазначено, що правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей і полягає у забороні керувати транспортними засобами.
Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення водія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.
При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.
Згідно з вимогами ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні у справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З наведеного вбачається, що у 2026 році у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення з особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, має бути стягнено судовий збір у розмірі 665 грн 60 коп. (шістсот шістдесят п`ять гривень шістдесят копійок).
Керуючись ст. 24, 27, 40-1, ч. 1 ст. 130, ст. 251, 268, 283-285, 294 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1  (посвідчення водія НОМЕР_1 ) визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосувати до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 (сімнадцять тисяч гривень нуль копійок) з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік
реквізити для оплати штрафу - отримувач: ГУК у Київ. обл./м.Київ/21081300, банк отримувача: Казначейство України(ел. адм. подат.), код ЄДРПОУ 37955989, рахунок отримувача UA488999980313030149000010001, код класифікації доходів 21081300, призначення платежу: адміністративні штрафи у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, № протоколу про адміністративне правопорушення.

2.Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1  (посвідчення водія НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 665 грн 60 коп. (шістсот шістдесят п`ять гривень шістдесят копійок)
реквізити для оплати - отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Відповідно до частини 1 статті 307, статті 308 КУпАП штраф має бути сплачений не пізніш, як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
У разі несплати, штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 КУпАП, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік зазначених правопорушень.
Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником. 
Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Суддя Віталій МОВЧАН