Дата документу 25.05.2026 Справа № 336/197/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/197/26 Головуючий у 1-й інстанції: Звєздова Н.С.
Провадження № 22-ц/807/1114/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Трофимової Д.А.,
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Запорізька міська рада, ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Соха Алена Борисівна, про встановлення факту окремого проживання зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи - Запорізька міська рада, ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Соха А.Б., про встановлення факту окремого проживання зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування за законом, просила: 
- встановити факт окремого провадження доньки ОСОБА_2 та її батька ОСОБА_4 , який на момент смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з постійним фактичним проживання ОСОБА_2 у державі Ізраїль в період з 17.07.2018 року по 02.12.2021 року (день смерті ОСОБА_4 );
- визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування майна спадкодавця ОСОБА_4 право власності на наступне майно: кв. АДРЕСА_2 , згідно договору від 13.03.2005 року, вартість 728 595 грн. (станом на 18.04.2025 року); автомобіль ЗАЗ – DAEWOO T 13110, 2006 року, шасі № НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , згідно договору від 28.12.2006 року, вартість 68 931 грн. (станом на 22.04.2025 року); автомобіль ВАЗ 2109 року, № НОМЕР_3 , 1989 року, шасі № НОМЕР_4 , вартістю 23 981 грн. (станом на 22.04.2025 року); човен «Казанка 5», 1974 року, судовий білет УЗА №7338 від 24.04.1998 року, згідно договору від 11.02.1975 року, вартістю 72 105 грн. (станом на 18.04.2025 року); вклад у ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» у розмірі 46 035 грн.; вклад у АТ «Перший Український Міжнародний Банк» у розмірі 24 792 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи –Запорізька міська рада, ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Соха Алена Борисівна, про встановлення факту окремого проживання зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування за законом було залишено без руху. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи –Запорізька міська рада, ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Соха Алена Борисівна, про встановлення факту окремого проживання зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування за законом визнано неподаною і повернуто позивачу.
Роз`яснено позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви. 
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (для вирішення питання про відкриття провадження у справі).
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не звернув увагу, що спадкове майно, а саме кв. АДРЕСА_2 , згідно договору купівлі-продажу від 14.03.2005 року придбана у 2005 році. Крім того, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.
Учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались. 
Від ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції надійшло повідомлення, в якому зазначено, що «Я знаю, що моя мама ОСОБА_1 намагається успадкувати вже більше двох років, але їй постійно відмовляють. Я надала усі документи і свою згоду на все, але з якоїсь причини їй постійно відмовляють. І це дуже засмучує, адже вона вже літня людина з серцевою хворобою і постійно перебуває в нервовій напрузі через всі судові процедури та нескінченні відмови. Чи можу я якось прискорити цей процес? Якщо так, я буду рала дізнатися, як я можу допомогти у цій справі. Заздалегідь дякую. З повагою, ОСОБА_5 ».
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду щодо повернення заяви позивачеві.
Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі оскаржується ухвала про повернення заяви, то її розгляд слід проводити без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2026 року скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 13.01.2026 року, позивачкою не усунуті, тому позовна заява підлягає поверненню.
Проте, погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.
У пункті 1 частини першої статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно зі сталою практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Європейський суд з прав людини зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість пред`явити до суду позовну заяву, яка є процесуальною формою звернення за захистом порушеного права.
При цьому, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів слід розуміти у праві такої особи на подання відповідних документів та доказів, певне обґрунтування позовних вимог у тій мірі, в якій вона вважає за необхідне, оскільки одним із визначальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з положеннями ст.ст. 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.
За вимогами ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Позовна заява повинна містити:
1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;
2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;
4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;
5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;
6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;
7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;
8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;
9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;
10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.
У разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.
У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, внесе у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошову суму у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи –Запорізька міська рада, ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Соха А.Б., про встановлення факту окремого проживання зі спадкодавцем, визнання права власності в порядку спадкування за законом було залишено без руху. 
Ухвала про залишення позовної заяви без руху мотивована тим, що позивачка просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку ст. 60 СК України, як на майно, яке придбано у шлюбі з померлим чоловіком ОСОБА_4 . Означені обставини не відповідають наданим до позовної заяви доказам, виходячи з наступного. У відповідності до свідоцтва про смерть спадкодавець ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Квартира АДРЕСА_2 була придбана позивачкою ОСОБА_1 14.03.2025 року на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2025, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 283. Враховуючи наведене, означена квартира не могла бути придбана у шлюбі та входити до маси спадкового майна після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , оскільки придбана позивачкою особисто 14.03.2025, тобто після смерті ОСОБА_4 , яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому вимоги в цій части є необґрунтованими та підлягають уточненню.
Крім того, зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що спадкоємцями після померлого ОСОБА_4 є його дружина та діти. ОСОБА_3 (син) не залучений до участі в справі як спадкоємець першої черги після смерті батька ОСОБА_4 , що суттєво порушує його законні права на отримання спадкових прав. Так само і не надано підтвердження, що ОСОБА_3 нотаріально відмовився від отримання спадщини після смерті батька.
Колегія суддів дійшла висновку про помилковість твердження щодо придбання квартири АДРЕСА_2 у 2025 році. Так, до позовної заяви була долучена копія договору купівлі-продажу від 14.03.2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В.14.03.2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 283 (а.с. 24 зворот-25).
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що в прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 чітко вказала дату укладення договору купівлі-продажу - 14.03.2005 року (а.с. 1-3).
Судом першої інстанції також залишено поза увагою, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження 14-61цс18)).
Зажадавши від позивача в ухвалі від 13 січня 2026 року визначитися із колом відповідачів, одночасно із усуненням недоліків позовної заяви вирішити питання щодо визначення складу осіб у справі, суд першої інстанції фактично втрутився у право позивача визначати суб`єктний склад учасників справи на стадії відкриття провадження в справі.
Враховуючи вищевикладене, покладення судом першої інстанції на позивача обов`язку усунення недоліків позовної заяви шляхом визначення суб`єктного складу учасників справи на стадії відкриття провадження, є безпідставним.
Відтак, питання, на які вказав суд першої інстанції, надаючи ухвалою строк для усунення недоліків та повертаючи в подальшому позовну заяву, а саме визначення суб`єктного складу учасників справи, могли бути з`ясовані та вирішені судом після відкриття провадження в справі.
Сама по собі процесуальна неможливість оскарження ухвали про залишення позовної заяви без руху не зобов`язує позивача беззаперечно виконувати вимоги суду щодо усунення недоліків, якщо ці вимоги не відповідають вимогам закону.
Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що підстави для повернення позовної заяви були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.
Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Статтею 382 ЦПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2026 року у цій справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 25 травня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко