ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року
м. Київ

справа № 761/20957/22
провадження № 61-13808св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого - Синельникова Є. В., 
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В., 

учасники справи:
позивачка за первісним позовом, відповідачка за зустрічним позовом -  ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом -  ОСОБА_2 , 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду 
від 10 вересня 2024 року у складі колегії суддів Желепи О. В., Мазурик О. Ф., Немировської О. В., та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Желепи О. В., Мазурик О. Ф., Немировської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ,
в якому просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 таке майно:
- квартиру АДРЕСА_1 ;
- автомобіль «Volkswagen Golf», 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , 1 598 куб. см, придбаний 03 липня 2014 року на ім`я ОСОБА_2 (далі - автомобіль «Volkswagen Golf»);
- автомобіль «Hyundai TUCSON», 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_2 , 1 999 куб. см, придбаний 15 липня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 (далі - автомобіль «Hyundai TUCSON»);
- автомобіль «Toyota Corolla», 2020 року випуску, № кузову НОМЕР_3 , 
1798 куб. см, реєстраційний номер НОМЕР_4 , придбаний 19 січня 2021 року на ім`я ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , виданого ТСЦ 8043 (далі - автомобіль «Toyota Corolla»).

У порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ОСОБА_1 :
- право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 ;
- право особистої приватної власності на цілий автомобіль «Toyota Corolla»;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок компенсації ринкової вартості 1/2 частини автомобіля «Volkswagen Golf».

У порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ОСОБА_2 :
- право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 ;
- право особистої приватної власності на цілий автомобіль «Hyundai TUCSON», придбаний 15 липня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 мотивувала свій позов тим, що 13 червня 2014 року між сторонами був зареєстрований шлюб. Під час шлюбу сторони набули спірне майно та не досягли згоди щодо його поділу в добровільному порядку.

ОСОБА_1 зазначала, що з 15 грудня 2021 року вона разом з дитиною не має можливості проживати в спірній квартирі, оскільки ОСОБА_2 створив неможливі умови для сумісного проживання.

Автомобіль «Volkswagen Golf» без її згоди відчужений ОСОБА_2 23 січня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу № 5642/2021/2401723. Ціна продажу їй невідома, частину грошових коштів за проданий автомобіль ОСОБА_2 не передавав, а тому відповідно має сплатити ОСОБА_1 вартість 1/2 частини проданого автомобіля.
Автомобілі «Toyota Corolla» та «Hyundai TUCSON» набуті відповідно до порядку користування сторонами, тому вони мають бути розділені саме відповідно до встановленого між сторонами порядку користування.

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом
до ОСОБА_1 , у якому просив:
- визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 0,087 % частки квартири АДРЕСА_1 , за ринковою оцінкою у розмірі 4 931,00 грн;
- визнати право особистої приватної власності на цілий автомобіль «Toyota Corolla» за ОСОБА_1 ;
- визнати право особистої приватної власності на цілий автомобіль «Hyundai TUCSON» за ОСОБА_2 .

Зустрічний позов мотивовано тим, що під час перебування у шлюбі придбані два автомобілі: «Toyota Corolla» та «Hyundai TUCSON», які є спільним майном подружжя та можуть бути поділені відповідно до реєстрації автомобілів.

Щодо спірної квартири ОСОБА_2 зазначав, що вона є його особистою приватною власністю, так як її вартість він сплатив особистими коштами до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , а частка ОСОБА_1 у квартирі становить 0,087% від загальної частини квартири, оскільки на виконання інвестиційного договору сума 1 392,00 грн була сплачена під час шлюбу.

Шевченківський районний суд міста Києва протокольною ухвалою від 23 січня 
2023 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду разом з первісним позовом.

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 10 квітня 2023 року прийняв відмову представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 від позовних вимог у частині вимог зустрічного позову про стягнення вартості 0,087 % частки квартири. Та закрив провадження у цій частині позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Шевченківський районний суд міста Києва від 18 січня 2024 року позов 
ОСОБА_1 задовольнив частково, зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив.

Визнав спільним майном подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 автомобіль «Hyundai TUCSON» та автомобіль «Toyota Corolla».
У порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Toyota Corolla», придбаний 19 січня 2021 року на ім`я ОСОБА_1 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Hyundai TUCSON».

Визнав за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру 
АДРЕСА_1 загальною площею 74,1 кв. м, житловою площею 38,7 кв. м.

Стягнув із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 4 962,00 грн. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 8 795,15 грн.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції керувався тим, що автомобіль «Hyundai TUCSON» та автомобіль «Toyota Corolla» придбані подружжям під час перебування у шлюбі, а тому підлягають розподілу між сторонами відповідно до титульного власника та встановленого порядку користування вказаними транспортними засобами. 

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 у частині поділу автомобіля «Volkswagen Golf», суд першої інстанції дійшов до висновку, що автомобіль був відчужений 23 січня 2021 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі. У свою чергу ОСОБА_1 не надала суду доказів, що отримані від продажу автомобіля грошові кошти не були використані в інтересах сім?ї.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 у частині поділу спірної квартири, суд першої інстанції вважав встановленим, що повну вартість квартири 
ОСОБА_2 сплатив до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , хоча право власності 
і зареєстроване під час шлюбу, однак майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 не надала суду доказів, що вона фінансово приймала участь у придбанні квартири.

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 22 лютого 2024 року відмовив ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , в ухваленні додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 10 вересня 2024 року, з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 01 жовтня 2024 року, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року
в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру скасував та ухвалив нове судове рішення.

У порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнав за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 74,1 кв. м, житловою площею 38,7 кв. м за кожним.

У частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ автомобіля «Volkswagen Golf», придбаного 03 липня 2014 року на ім`я ОСОБА_2 , рішення суду залишив без змін.

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу
в розмірі 12 740,00 грн.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2024 року скасував.

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі
12 154,12 грн.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку переглядалося лише в частині позовних вимог щодо поділу квартири та проданого під час шлюбу автомобіля «Volkswagen Golf». В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалося.

Апеляційний суд, визнаючи спірну квартиру спільною власністю подружжя, вказав, що до офіційного зареєстрованого шлюбу сторони перебували у відносинах, які мають ознаки шлюбних, спірна квартира була придбана та оплачена у цей же час, відповідно до нотаріальної заяви позивачки за первісним позовом спірна квартира придбавалася у спільну сумісну власність подружжя. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом не спростована презумпція спільності права власності подружжя на квартиру, яка набута сторонами в період шлюбу.

Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині розподілу автомобіля «Volkswagen Golf», апеляційний суд врахував, що автомобіль відчужено 23 січня 2021 року, тобто більш ніж за півтора року до звернення з позовом ОСОБА_1 про поділ майна, та майже за два роки до розірвання шлюбу, який розірвано в листопаді 2022 року, а також те, що в справі містяться лише докази про вартість вказаного автомобіля на час продажу у розмірі 150 000,00 грн. За таких обставин апеляційний суд вважав недоведеним, що кошти від продажу цього автомобіля не були використані в інтересах сім`ї протягом перебування сторін у шлюбі.

Київський апеляційний суд додатковою постановою від 01 жовтня 2024 року стягнув із ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 18 457,57 грн.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвалою Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги задоволено частково. Зменшено ОСОБА_1 розмір судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року до 1 000,00 грн. Відповідно до матеріалів справи та вказаної ухвали апеляційного суду розмір судового збору за подання апеляційної скарги на судове рішення, що мала сплатити ОСОБА_1 становив 20 635,72 грн. Відповідно від сплати судового збору в сумі 19 635,72 грн апеляційний суд ОСОБА_1 звільнив.

З урахуванням вимог частини шостої статті 141 ЦПК України та розміру заявлених вимог за первісним та за зустрічним позовами у суді першої інстанції, вартості майна, а також часткового задоволених позовних вимог апеляційним судом, встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом задоволено на 94%, відповідно ОСОБА_2 на 6%. Таким чином, 94 % від 19 635,72 грн, що дорівнює 18457,57 грн, має бути стягнуто в дохід держави з ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги 

16 жовтня 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу
на постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року у цій справі, яку уточнивши в листопаді 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та в частині ухвалення нового рішення про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права спільної часткової власності на 1/2 частину спірної квартири за кожним, а також додаткову постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на:
- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується
з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 цього Кодексу).

Заявник зазначає, що суд першої інстанції, розглянувши заяву позивачки за первісним позовом про збільшення позовних вимог, відмовив у її задоволенні, врахувавши принцип диспозитивності у цивільному процесі. Отже, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20, провадження № 61-475св22; від 01 серпня 2024 року у справі № 362/1505/18, провадження № 61-6304св23).

Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про відмову у прийнятті заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, не врахував, що позивачка 
за первісним позовом змінила і предмет, і підстави позову, що не допускається (постанови Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20, від 17 серпня 2021 року у справі № 910/19210/15, які не враховані судом апеляційної інстанції).

Суд апеляційної інстанції встановив факт проживання однією сім`єю на підставі доказів, наданих ОСОБА_1 , та не надав належної оцінки доказам, які підтверджують проживання ОСОБА_2 за кордоном за період із жовтня 2011 року до грудня 2015 року та отримання доходу за межами території України. Надані ОСОБА_2 докази свідчать про те, що сторони проживали окремо, відповідач за первісним позовом проживав у спірний період у м. москва, 
а приїздив до ОСОБА_1 лише на вихідні. 

Зазначає, що самими лише світлинами та показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу (постанови Верховного Суду від 26 вересня 
2018 року у справі № 244/4801/13, від 24 січня 2020 року у справі 
№ 490/10757/16-ц, від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19). 

Заявник звертає увагу на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц, про те, що для того, щоб визначити джерело придбання квартири, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них. Зазначає про неврахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 161/13140/22, щодо критеріїв, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності. 

Судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що ОСОБА_2 сплатив грошові кошти за спірну квартиру в повному обсязі згідно з умовами інвестиційного договору до 14 лютого 2014 року, про що видано довідку про повну сплату грошових коштів у сумі 796 259,60 грн. Укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 13 жовтня 2015 року не спростовує того висновку, що ОСОБА_2 придбав вказану квартиру за власні кошти, які були сплачені до укладення шлюбу між сторонами.

Не погоджуючись із додатковим рішенням суду апеляційної інстанції, заявник зазначає, що в ухвалі від 29 лютого 2024 року апеляційний суд зменшив 
ОСОБА_1 розмір судового збору до 1 000,00 грн, яку ОСОБА_5 сплатила на виконання вимог ухвали. Отже, враховуючи саме зменшення судом апеляційної інстанції розміру судового збору за подання апеляційної скарги, додаткова постанова Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року є незаконною та підлягає скасуванню. 

Аргументи інших учасників справи

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 у відзиві на касаційну скаргу вказує на обґрунтованість висновку суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 11 грудня 2024 року у складі колегії суддів 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 травня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду справи № 761/20957/22 у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Верховний Суд ухвалою від 03 червня 2026 року призначив справу до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі з 13 червня 2014 року, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 1142. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року (справа № 761/10252/22) шлюб між сторонами розірвано.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі придбані такі автомобілі:
- 03 липня 2014 року автомобіль «Volkswagen Golf», власником якого 
з 03 липня 2014 року був ОСОБА_2 23 січня 2021 року вказаний автомобіль було перереєстровано на нового власника ( ОСОБА_7 ) на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ № 5642/2021/2401723 від 23 січня 2021 року;
- 11 липня 2020 року автомобіль «Hyundai TUCSON» на підставі договору купівлі-продажу вартістю 739 000,00 грн, автомобіль зареєстровано 15 липня 2020 року за ОСОБА_2 ;
- 27 грудня 2020 року автомобіль «Toyota Corolla» на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2020 року вартістю 771 260,00 грн, зареєстрований 19 січня 2021 року на ім`я ОСОБА_1 .

Сторони не заперечували, що зазначене майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Автомобіль «Volkswagen Golf» був відчужений 23 січня 2021 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі. ОСОБА_1 не надала суду доказів, що отримані від продажу автомобіля грошові кошти не були використані в інтересах сім?ї.

13 жовтня 2015 року між ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Сантім» та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 придбав квартиру за згодою дружини ОСОБА_1 . Цього ж дня право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 , в якій вона надає згоду на купівлю спірної квартири, посвідченої нотаріально, придбана квартира буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається за час шлюбу (том 2, а. с. 7).

ОСОБА_2 сплатив грошові кошти за вказану квартиру згідно з умовами договору до 14 лютого 2014 року та до укладення шлюбу з ОСОБА_1 у сумі 796 259,60 грн, що підтверджується довідкою від 14 лютого 2014 року за № 1402/3.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснила, що з початку серпня 2013 року вона після закінчення навчання переїхала до відповідача на постійне місце проживання до м. Києва в квартиру АДРЕСА_2 , орендовану ОСОБА_2 , який, у тому числі допоміг їй працевлаштуватися до ДП «КМ ТЕХНО». З цього часу сторони постійно стали проживати як одна сім`я, вона забезпечувала побут та добробут сім`ї, придбавала речі для забезпечення такого побуту. Восени 2013 року 
ОСОБА_2 зробив їй пропозицію, а наприкінці жовтня 2013 року - початку листопада 2013 року вона завагітніла. Сторони разом планували весілля, проживали, очікували дитину і з метою спільного проживання, знаючи про те, що скоро народиться дитина, в лютому 2014 року придбали спірну квартиру. В червні 2014 року сторони одружилися, а ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_8 . 
До червня 2015 року здійснили ремонт у придбаній квартирі, після чого переїхали проживати з дитиною у спірну квартиру.

ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду не заперечував факт проживання в м. Києві до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , перебування з нею періодично в інтимних стосунках, пропозицію одружитися, вагітність та одруження, проте заперечував факт усталених сімейних стосунків до реєстрації шлюбу в червні 2014 року, пояснив, що він у цей час працював у м. москві, приїздив лише на вихідні, а тому в нього не було спільного побуту, бюджету і усталених стосунків із ОСОБА_1 , він мав досить високий рівень заробітної плати, а тому накопичив кошти на житло, до реєстрації шлюбу за особисті кошти придбав шляхом укладення інвестиційного договору спірну квартиру.

Свідок ОСОБА_9 зазначила, що вона працювала разом із ОСОБА_1 , куди їй допоміг працевлаштуватися її хлопець, який просив прийняти на роботу його наречену. ОСОБА_2 приходив до офісу, де працювала ОСОБА_1 , у період 
з осені 2013 року до літа 2014 року вони постійно їздили разом як на роботу, так 
і з роботи. Вказувала, що ОСОБА_1 представляла ОСОБА_2 як майбутнього чоловіка. Він зустрічав її з роботи, куди вони підвозили ОСОБА_1 до орендованої квартири на провулку Феодосіївському у м. Києві. Зазначила, що ОСОБА_1 вела побут, готувала, купувала посуд для того, щоб забезпечити собі і своєму нареченому гідні умови для спільного проживання.

Свідок ОСОБА_10 зазначила, що на початку вересня 2013 року ОСОБА_2 зробив ОСОБА_1 пропозицію, весілля перенесли на червень 2014 року. Вказувала, що ОСОБА_2 допоміг влаштуватися ОСОБА_1 на роботу. Батьки ОСОБА_1 надавали кошти на придбання квартири, а саме 400 000,00 грн.

Свідок ОСОБА_11 вказував, що вони з ОСОБА_2 проживали та працювали вдвох у м. москві з 2011 року до 2015 року. Зазначає, що останній приїздив до України раз на 2 місяці на вихідні.
Усталеність сімейних стосунків з літа 2013 року підтверджуються фотокартками, наявними в матеріалах справи, купівлею квитків на потяг (а саме, придбання 27 квітня 2014 року ОСОБА_2 квитків на потяг для себе та ОСОБА_1 з міста Донецьк, що є місцем народження та реєстрації ОСОБА_2 , до міста Києва), отриманням на електронну адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 лекцій для вагітних. До переїзду в спірну квартиру з 2013 року сторони проживали в орендованій ОСОБА_2 квартирі, що останнім не заперечувалося.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частина перша статті 400 ЦПК України визначає, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Визначаючи межі касаційного оскарження, колегія суддів зазначає, що постанова Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року оскаржена в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, а також додаткова постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року. В іншій частині судові рішення не оскаржені, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов такого висновку.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Зазначеним критеріям оскаржувані постанова та додаткова постанова суду апеляційної інстанції відповідають з огляду на таке.

Щодо доводів про порушення апеляційним судом норм процесуального права при перегляді ухвали суду першої інстанції про відмову в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог

Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета і підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом 
у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та які сукупно дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

Процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, враховуючи її зміст, а також зміст раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, 
чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року 
у справі № 405/3360/17, провадження № 61-9545сво21).

З матеріалів справи відомо, що первісний позов ОСОБА_1 мотивувала тим, 
що спірна квартира придбана під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, вона надавала згоду на набуття відповідачем квартири саме у спільну власність подружжя.

23 січня 2023 року суд першої інстанції прийняв зустрічну позовну заяву 
ОСОБА_2 , в якій відповідач наполягав на тому, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки була проінвестована повністю до реєстрації шлюбу за його особисті кошти.

Після прийняття судом зустрічного позову у ОСОБА_1 виникла необхідність змінити підставу позову, у зв`язку з чим 06 лютого 2023 року нею до суду першої інстанції подано заяву про збільшення позовних вимог щодо поділу квартири з посиланням на те, що кошти за інвестиційним договором вносилися під час перебування сторін у фактичних шлюбних стосунках, а також до придбання спірної квартири були залучені спільні кошти обох сторін, та остання наполягала на поділі спірної квартири, набутої під час перебування сторін у цивільному шлюбі.

У заяві про збільшення позовних вимог позивачка доповнила зміст позовних вимог вимогою про встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю протягом 01 серпня 2013 року до 12 червня 2014 року, при цьому вимога про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири залишилася незмінною як у первісному позові, так і в заяві про збільшення позовних вимог.

Суд першої інстанції вказану заяву оцінив як зміну предмета і підстав позову, тому протокольною ухвалою від 10 квітня 2023 року відмовив у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі 
№ 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зроблено висновок про те, що під час розгляду справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20).

Враховуючи наведені висновки Верховного Суду, апеляційний суд правильно вважав подану заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог заявою про зміну підстав позову та правомірно прийняв до розгляду ухвалу суду першої інстанції про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог під час апеляційного перегляду справи. Отже, доводи касаційної скарги в частині порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при перегляді ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року не підтвердилися під час касаційного перегляду справи.

Щодо суті спору

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. 

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. 

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на наведені положення законодавства проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення, яким у порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частину спірної квартири, зокрема, взяв до уваги:
пояснення ОСОБА_1 усудовому засіданні апеляційного суду, яка вказала, що з початку серпня 2013 року вона після закінчення навчання переїхала до відповідача на постійне місце проживання до м. Києва в квартиру АДРЕСА_2 , орендовану ОСОБА_2 , який, у тому числі допоміг їй працевлаштуватися до ДП «КМ ТЕХНО». З цього часу сторони постійно стали проживати як одна сім`я, вона забезпечувала побут та добробут сім`ї, придбавала речі для забезпечення такого побуту. Восени 2013 року ОСОБА_2 зробив їй пропозицію, а наприкінці жовтня 2013 року - початку листопада 2013 року вона завагітніла. Сторони разом планували весілля, проживали, очікували дитину і з метою спільного проживання, знаючи про те, що скоро народиться дитина, в лютому 2014 року придбали спірну квартиру. В червні 2014 року сторони одружилися, а ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_8 . 
До червня 2015 року здійснили ремонт у придбаній квартирі, після чого переїхали проживати з дитиною у спірну квартиру;
пояснення ОСОБА_2 усудовому засіданні апеляційного суду, який не заперечував факт проживання в м. Києві до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , перебування з нею періодично в інтимних стосунках, пропозицію одружитися, вагітність та одруження, проте заперечував факт усталених сімейних стосунків до реєстрації шлюбу в лютому 2014 року, пояснив, що він у цей час працював у 
м. москва, і приїздив лише на вихідні, а тому в нього не було спільного побуту, бюджету і усталених стосунків із ОСОБА_1 , він мав досить високий рівень заробітної плати, а тому накопичив кошти для придбання житла та до реєстрації шлюбу за особисті кошти придбав шляхом укладення інвестиційного договору спірну квартиру;
пояснення свідка ОСОБА_9 , яка зазначила, що вона працювала разом із ОСОБА_1 , куди їй допоміг працевлаштуватися її хлопець, який просив прийняти на роботу його наречену. ОСОБА_2 приходив до офісу, де працювала 
ОСОБА_1 , у період з осені 2013 року до літа 2014 року вони постійно їздили разом як на роботу, так і з роботи. Вказувала, що ОСОБА_1 представляла ОСОБА_2 як майбутнього чоловіка. Він зустрічав її з роботи, куди вони підвозили ОСОБА_1 до орендованої квартири на АДРЕСА_3 . Зазначила, що ОСОБА_1 вела побут, готувала, купувала посуд для того, щоб забезпечити собі і своєму нареченому гідні умови для спільного проживання;
пояснення свідка ОСОБА_10 , яка зазначила, що на початку вересня 
2013 року ОСОБА_2 зробив ОСОБА_1 пропозицію, весілля перенесли на червень 2014 року. Вказувала, що ОСОБА_2 допоміг влаштуватися ОСОБА_1 на роботу, а батьки ОСОБА_1 надавали кошти на придбання квартири, а саме 400 000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції на підставі зібраних доказів зробив висновок, що усталеність сімейних стосунків з літа 2013 року підтверджується тим, що сторони до переїзду у спірну квартиру з 2013 року проживали у орендованій ОСОБА_2 квартирі, що ним не оспорювалося, мали спільний побут, вели спільне господарство та мали спільні права та обов`язки, притаманні подружжю, до реєстрації шлюбу, що також підтверджується поясненнями свідків, допитаних у судовому засіданні, та іншими доказами, яким апеляційний суд надав належну оцінку у їх сукупності.

Апеляційний суд відхилив посилання ОСОБА_2 на те, що він не мав фактично шлюбних відносин із позивачкою, постійно перебував у м. москва, оскільки робота ОСОБА_2 в іншому місті не спростовує факту ознак сімейних стосунків між сторонами з літа 2013 року. ОСОБА_2 з відряджень з м. москви приїздив саме до квартири в м. Києві, яку орендував і в якій проживала позивачка як його дівчина, приїздив на вихідні саме до неї, з нею проживав, вів спільний побут, планував сім`ю. Оскільки під час такого спільного проживання восени 2013 року, до придбання спірної квартири позивачка завагітніла, ОСОБА_2 зробив їй пропозицію одружитися, познайомився з батьками позивачки і під час такого спільного проживання без реєстрації шлюбу в лютому 2014 року проінвестував спірну квартиру, яка була придбана для спільного проживання його сім`ї, в яку вони потім і переїхали. Наявність відносин між сторонами, організація побуту позивачкою в м. Києві, сумісне проживання у орендованій квартирі, планування спільних поїздок, знайомство один одного зі знайомими та родичами, бажана вагітність, планування весілля та подальше одруження, народження спільної дитини, на переконання суду апеляційної інстанції, є доказом фактичних шлюбних відносин між сторонами до реєстрації шлюбу.

Також апеляційний суд надав оцінку доводам ОСОБА_2 щодо спростування презумпції спільності майна, яка полягала у тому, що ОСОБА_2 придбав спірну квартиру за особисті кошти, оскільки до одруження з позивачкою працював на високооплачуваних роботах і відповідно накопичив відповідну суму коштів, що була достатньою для оплати в лютому 2014 року повної вартості квартири.

Водночас апеляційний суд відхилив вказані твердження ОСОБА_2 з огляду на те, що суду не було надані доказів того, що кошти за спірну квартиру були внесені з банківського рахунку ОСОБА_2 , які накопичувалися до початку шлюбних відносин сторін, а потім були перераховані продавцю, та не вважав спростованою презумпцію спільності майна на спірну квартиру. Сам факт високих заробітків не свідчить про те, що ОСОБА_2 їх накопичив у достатньому для придбання спірної квартири розмірі до початку проживання сторін у фактичному шлюбі.

Враховуючи наведене, апеляційний суд, встановивши, що до офіційно зареєстрованого шлюбу сторони перебували у відносинах, які мають ознаки шлюбних, спірна квартира була придбана та оплачена у цей же час, відповідно до заяви позивачки за первісним позовом, посвідченої нотаріально, квартира придбавалася у спільну сумісну власність подружжя, виснував, що позивачем за зустрічним позовом не спростована презумпція спільності права власності подружжя на спірну квартиру, яка набута подружжям у період шлюбу.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, провадження № 14-94цс21).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21).
У статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згода - це одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин.

Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Отже, наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

За своєю сутністю згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) вказав, що згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. 

Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки цю презумпцію не буде спростовано. Таким чином, до її спростування всі набуті сторонами права можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин), або коли він визнаний недійсним на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21).

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, надавши належну оцінку заяві ОСОБА_1 , посвідченій нотаріально, яка надала згоду чоловіку ОСОБА_2 на придбання у спільну сумісну власність спірної квартири, що є одностороннім правочином на надання дозволу щодо розпорядження спільним сумісним майном та в судовому порядку не визнавався недійсним, дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання за ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя права спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

З урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів. 

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Щодо доводів заявника в частині оскарження додаткової постанови суду апеляційної інстанції

В цій частині касаційна скарга мотивована тим, що ухвалою від 29 лютого 
2024 року апеляційний суд зменшив ОСОБА_1 розмір судового збору до 1 000,00 грн за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, тому саме ця сума судового збору підлягала розподілу під час ухвалення судового рішення.

Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» врегульовано питання про відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, якою передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за таких умов:
1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу; або 
2) особами, які подають позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу, є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 
3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю; або
4) заявником (позивачем) у межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) є юридична або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, яка перебуває у судових процедурах розпорядження майном, санації або реструктуризації боргів, за клопотанням арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією) або боржника.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону України «Про судовий збір»).

При визначенні майнового стану особи для цілей цієї статті суд може враховувати інформацію про розмір доходів за попередній календарний рік, перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, наявність у власності нерухомого, рухомого майна та/або іншого цінного майна, а також інші обставини, які мають значення для оцінки майнового стану особи.

Аналіз статті 8 Закону України «Про судовий збір» дає підстави дійти висновку, що за одних і тих же умов суд може відстрочити, розстрочити сплату судового збору, зменшити його розмір або звільнити від його сплати. Однак розмір судового збору, який особа має сплатити за подання позовної заяви, апеляційної чи касаційної скарг, залишається незмінним, та залежить від кількості позовних вимог немайнового характеру та ціни позову. Суд, який вирішив питання про зменшення судового збору, обмежує таку особу у сплаті судового збору певною сумою, та автоматично вирішує питання про звільнення цієї особи від сплати решти судового збору.

У справі, яка переглядається, Київський апеляційний суд ухвалою від 29 лютого 2024 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги задовольнив частково. Зменшив ОСОБА_1 розмір судового збору за подання апеляційної скарги до 1 000,00 грн. 

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно 
до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується 
за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються 
за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи результат апеляційного перегляду справи, апеляційний суд, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом на 94 %, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави 18 457,57 грн, що складає 94 % від звільненої частки сплати судового збору в сумі 19 635,72 грн.

Отже, доводи касаційної скарги в частині оскарження додаткової постанови суду апеляційної інстанції не підтвердилися під час касаційного перегляду справи.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а постанова та додаткова постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення;

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, 
а постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року, з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 01 жовтня 2024 року, та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року залишити без змін. 

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року, з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 01 жовтня 2024 року, та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович