ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/1313/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Юрченко В.С. 
без повідомлення (виклику) учасників справи
розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Ротормаш» (України, 61060, Харківська область, місто Харків, проспект Льва Ландау, будинок 171, ЄДРПОУ 37385017),
до: Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Власко» (Україна, 61009, Харківська область, місто Харків, вулиця Достоєвського (теперішнє найменування топоніму – вулиця Силікатна), будинок 16, ЄДРПОУ 34326755),
про: стягнення вартості товару,-

ВСТАНОВИВ:
На розгляд Господарського суду Харківської області, через систему «Електронний Суд», надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Ротормаш», до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Власко», про стягнення вартості пресс-форми на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206) у розмірі 179 000 (сто сімдесят дев`ять тисяч гривень 00 копійок). 
В обґрунтування підстав позову, позивач зазначає про те, що відповідач, в межах дії договору підряду № 1905/01 від 19.05.2021, виконав роботи по виготовленню Корпусу РМ 044.00.001. В той же час, позивач зворотно не отримав від відповідача прес-форму на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206), яка була передана останньому для налагодження виробництва Корпусу РМ 044.00.001.
Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2026 справа № 922/1313/26 була передана на розгляд судді Юрченко В.С.
21.04.2026, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1313/26. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Роз`яснено учасникам справи, що відповідно до частини 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач може подати в строк для подання відзиву. Встановлено відповідачу строк - п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання до суду відзиву на позовну заяву, оформленого відповідно до вимог статті 165 Господарського процесуального кодексу України, а також всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову; забезпечити надіслання (надання) позивачу копії відзиву та доданих до нього документів одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. 
Клопотання, в порядку частини сьомої статті 252 Господарського процесуального кодексу України, від учасників справи не надходило.
Відповідач правом на формування заперечень з приводу доводів викладених у позовній заяві не скористався, про рух справи (зокрема, про відкриття провадження у справі) повідомлявся у відповідності до норм чинного процесуального законодавства. В матеріалах справи міститься сформована Довідка про доставку 21.04.2026 о (об) 16:23 Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Власко» в електронному вигляді ухвали Господарського суду Харківської області від 21.04.2026 у справі № 922/1313/26. 
У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. 
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з частин 1, 2 статті 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень"). 
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 922/1313/26 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
На підставі частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує практику ЄСПЛ як джерело права, зокрема, у справі «Осіпов проти України», де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.
Виходячи з того, що відповідачу надано достатньо часу для формування відзиву на позовну заяву, втім він не скористався цим правом, суд вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень, тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.
Як свідчать матеріали справи, між ТОВ «НВФ «РОТОРМАШ» (далі за текстом – позивач/Замовник) та ТОВ ВКФ «ВЛАСКО» (далі за текстом – відповідач/Підрядник) було укладено договір підряду за №1905/01 від 19.05.2021 р (далі за текстом - договір), відповідно до умов якого Підрядник зобов`язується на свій ризик виконати роботи Замовникові відповідно до Специфікацій, які є складовими та невід`ємними частинами даного Договору, а Замовник зобов`язується прийняти результати виконаних робіт та оплатити їх (п.1.1. договору). 
Конкретний вид робіт, строки виконання, а також їх вартість встановлюється Сторонами шляхом підписання Специфікацій до цього Договору (п.1.2. договору).
У відповідності до п. 1.4. договору, роботи можуть виконуватися частково або в повному обсязі як із матеріалу Замовника, так із матеріалу Підрядника, про що зазначається у відповідній специфікації до даного Договору.
Згідно пункту 2.1. договору, для виготовлення робіт Замовник може передати Підряднику продукцію відповідної якості за актами приймання-передачі, який є складовою невід`ємною частиною даного договору.
Також, відповідно до пункту 2.1.1 договору, під поняттям «продукція» необхідно розуміти найменування, що зазначається у відповідній специфікації до даного договору.
Пунктом 2.2. договору, продукція вважається переданою за кількістю в момент підписання сторонами актів прийому-передачі, з наданням підряднику товаросупровідних документів (накладної, ТТН). Замовник зобов`язується передати підряднику продукцію в строки, які вказані в Специфікаціях, які є складовими і невід`ємними частинами даного договору (пункт 2.3. договору).
В той же час, умовами пункту 2.4. договору, передбачено, що якщо роботи виконуються з матеріалу замовника, то підрядник в момент приймання-передачі виконаних робіт, зобов`язаний надати замовнику звіт про використання матеріалу замовника та надати акт приймання-передачі залишок та/або відходів. Матеріали (сировина) передаються замовником виконавцю за актом прийому-передачі, в якому обов`язково визначається норма витрат матеріалу (сировини).
Відповідно до пункту 3.1. договору, сума договору визначається загальною сумою всіх специфікацій, які є складовою невід`ємною частиною цього договору.
Згідно пункту 4.1. договору, підрядник зобов`язується виконати роботи в строки, зазначені в Специфікаціях, які є складовою невід`ємною частиною цього договору. Виконані роботи підрядник передає замовнику згідно з актами виконаних робіт. Продукцію, після виконання робіт, підрядник передає замовнику згідно акту прийому-передачі на умовах специфікації (пункт 4.2. та 4.3. договору).
Датою виконання робіт вважається дата підписання акту виконаних робіт (пункт 4.7. договору). 
19.07.2021, на виконання умов договору, між сторонами була підписана Специфікація №1, відповідно до якої Підрядник зобов`язується виготовити Корпус РМ 044.00.001 в кількості 700 шт. Крім того, умовами специфікації № 1 від 19.07.2021, було визначено наступні обов`язкові умови для сторін:
Пункт 2 специфікації передбачає, що продукцію, після виконання робіт, підрядник передає замовнику, згідно акту прийому-передачі;
Пункт 5 специфікації передбачає, що для виконання робіт за даною специфікацією, замовник передає підряднику прес-форму на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206).
Пункт 7 та 8 специфікації передбачають, що у всьому іншому, що не передбачено цією специфікацією, діють умови договору і сторони підтверджують по ним свої зобов`язання та дана специфікація не змінює інших умов договору № 1905/01 від 19.05.2021 і є його невід`ємною частиною.
З метою налагодження виробництва Корпусу РМ 044.00.001, ТОВ «НВФ «РОТОРМАШ» передало, а ТОВ ВКФ «ВЛАСКО» прийняло пресс-форму на деталь корпус РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206) у кількості 1 шт., що підтверджується актом приймання-передачі № 29 від 20.05.2021, який підписано обома сторонами без зауважень. 
Як зазначає позивач у позові, в період з 01.09.2021 по 01.10.2021, ТОВ "ВКФ "ВЛАСКО" було виготовлено для ТОВ «НВФ «РОТОРМАШ» Корпус РМ 044.00.001 в кількості 696 шт. Проте, відповідачем не було повернуто передану пресс-форму на деталь корпус РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206) у кількості 1 шт.
08.01.2026, ТОВ «НВФ «РОТОРМАШ» звернулось до ТОВ ВКФ «ВЛАСКО» з листом щодо повернення протягом 3-х банківських днів, з дати отримання цього листа, пресс-форму на деталь корпус РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206) у кількості 1 шт., яка була передана за Актом прийому-передачі № 29 від 20.05.2021, або у разі неможливості повернення пресс-форми, сплатити її вартість в розмірі 179 000,00 грн, протягом 3-х банківських днів з дати отримання цього листа.
02.02.2026, ТОВ «НВФ «РОТОРМАШ», через засоби поштового зв`язку, було отримано відповідь від відповідача від 14.01.2026, на лист-вимогу від 08.01.2026, щодо повернення пресс-форми, зі змісту якої вбачається, що ТОВ ВКФ «ВЛАСКО» не може повернути пресс-форму на деталь корпус РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206) у кількості 1 шт., у зв`язку із настанням форс мажорних обставин, які не залежать від дій відповідача. 
17.02.2026, ТОВ «НВФ «РОТОРМАШ», направило на електронну пошту відповідача, відповідь на лист ТОВ ВКФ «ВЛАСКО» від 14.01.2026, зазначивши, що оскільки ТОВ ВКФ «ВЛАСКО» не повідомило про початок дії форс-мажорних обставин, а також не підтвердило почато дії таких обставин довідкою виданою торгово-промисловою палатою України або регіональними торгово-промисловими палатами або іншими компетентними органами, а отже не може посилатися на такі обставини. Позивач у листі просив відповідача протягом 3-х банківських днів з дати отримання цього листа повернути пресс-форму на деталь корпус РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206) у кількості 1 шт, яка була передана за Актом прийому-передачі №29 від 20.05.2021 або, у разі неможливості повернення пресс-форму, сплатити її вартість у розмірі 179 000,00 грн, протягом 3-х банківських днів з дати отримання цього листа. 
Зазначений лист був залишений відповідачем без відповіді. 
Оскільки, ТОВ ВКФ «ВЛАСКО» не вчинив юридично значимих дій щодо повернення пресс-форму на деталь корпус РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206) у кількості 1 шт., позивач був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення збитків, в розмірі вартості пресс-формм на деталь корпус РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206) у кількості 1 шт. у сумі 179 000,00 грн.
Відповідач не скористався своїм правом на формування відзиву.
Судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.
Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі “Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії” (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Враховуючи положення статей 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів і заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.
За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.
Предметом доказування у справі, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд самостійно оцінює докази, надані сторонами у справі, у їх сукупності, керуючись принципом вірогідності, передбаченим статтею 79 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з цією статтею, наявність обставин, на які посилається сторона, вважається доведеною, якщо докази, надані на їх підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування. Питання про вірогідність доказів суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, враховуючи всі обставини справи.
Предметом судового розгляду у справі є вимога позивача про стягнення з відповідача збитків у сумі 179 000,00 грн, як вартості пресс-форми на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплекту ТОМ 1206), а предметом доказування у справі, відповідно, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
На підставі статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів.
Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.
Загальні положення про договір визначені статям 626-637 Цивільного кодексу України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649, 651-654 Цивільного кодексу України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтями 509, 510 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Приписами статей 526-527 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Суд зазначає, що укладений між сторонами Договір у розумінні статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків.
За умовами частини 1 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Статтею 841 Цивільного кодексу України передбачено, що підрядник зобов`язаний вживати усіх заходів щодо збереження майна, переданого йому замовником, та відповідає за втрату або пошкодження цього майна.
Якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків (частина 3 статті 858 Цивільного кодексу України).
В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 614 Цивільного кодексу України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань здійснюється в порядку статті 623 Цивільного кодексу України, при застосуванні норм якої враховується і те, що згідно з приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина 2 статті 1166 Цивільного кодексу України).
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.
При вирішенні відповідних спорів слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.
Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії.
Відсутність будь-якої із зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.
У той же час, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків, а також надати докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням зобов`язань відповідачем та заподіяними збитками.
Пред`явлення вимоги про стягнення збитків покладає обов`язок саме на позивача довести, що вони не є абстрактними, а дійсно є реальними у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язання. При визначені розміру збитків мають враховуватись заходи, вжиті самим позивачем для їх недопущення. Водночас зі змісту частини 2 статті 1166 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Відповідний висновок міститься, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №753/7281/15-ц. 
В силу зазначеного, суд виснує, що позивачем доведена по-перше протиправна поведінка відповідача, яка полягає у невиконанні умов договору, а саме неповернення прес-форми на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206), що була передана згідно актом приймання-передачі № 29 від 20.05.2021, який підписаний обома сторонами для виконання робіт за договором підряду за № 1905/01 від 19.05.2021, по-друге наявність у діях відповідача вини у заподіянні збитків через неповернення позивачу пресс-форми на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206), та по-третє спричинення шкідливого результату, внаслідок неотримання позивачем пресс-форми на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206), що була ним передана відповідачу, в межах дії договору підряду за № 1905/01 від 19.05.2021.
Суд зазначає, що між протиправною поведінкою (не повернення майна позивачу разом із передачею результату роботи за актом приймання-передачі) та шкідливим результатом (збитки у вигляді вартості неповернутого майна) наявний причинно-наслідковий зв`язок, що полягає в невиконанні відповідачем належним чином обов`язку із здійснення дій, спрямованих на повернення позивачу його майна - пресс-форми на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206). 
Таким чином, для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків із відповідача, наявні всі обов`язкові ознаки (елементи) складу цивільного правопорушення.
При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Разом із тим, відповідачу необхідно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.
Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку, є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.
Як було зазначено вище, 20.05.2021, на виконання умов договору, позивач передав, за актом прийому-передачі № 29 пресс-форму на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206). У той же час, повернення пресс-форму на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206), від відповідача до позивача не відбулось. Внаслідок означених дій позивачу (як власнику пресс-форми на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206)) були завдані збитки.
Суд вважає, що матеріалами справи підтверджується факт передання позивачем відповідачу пресс-форму на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206). При цьому, відповідачем не подано до суду належних доказів повернення позивачу прес-форми на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206).
Судом враховано, що сторонами в акті приймання-передачі №29 від 20.05.2021, не погоджена вартість, що передавалось для виконання робіт за договором. Позивач, при зверненні із позовом до суду, зазначив, що ним було визначена середня вартість пресс-форми на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206), на підставі комерційних пропозицій від ФОП Шелепко П.В. та ФОП Лучнікова О.О., які вказали, що вартість прес-форми на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206) складає 183 000,00 грн без ПДВ та 175 000,00 грн без ПДВ, відповідно. 
Відповідно до частини 3 статті 623 Цивільного кодексу України збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.
У той же час, відповідач не надав суду іншого розміру збитків, висновки якого прямо суперечили б вищевказаному розміру пресс-форми на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206) в розмірі 179 000,00 грн. Таким чином, у наявних матеріалах справи, відсутня суперечливість доказів щодо вартості пресс-форми на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206) та дійсного розміру таких збитків, заявлених позивачем.
Враховуючи встановлення факту порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, встановивши у діях відповідача наявність всіх обов`язкових елементів складу правопорушення, у тому числі вини та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою і завданими позивачу збитками, розмір яких є доведеним, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у загальній сумі 179 000,00 грн.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, у зв`язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Разом з тим, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про задоволення позову.
У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27.09.2001). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору у випадку подання процесуальних документів, передбачених частиною другою статті 4 Закону України «Про судовий збір», в електронній формі.
Щодо визначених відповідачем витрат на правничу допомогу, які вона очікує понести, у зв`язку з розглядом справи № 922/1313/26, то суд зазначає наступне.
Згідно частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Із запровадженням змін до Господарського процесуального кодексу України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц викладено правову позицію про те, що вимога частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України(аналогічна норма міститься у частині 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України) щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
Суд звертає увагу, що з дати ухвалення рішення по даній справі, відповідач має присічний строк на представлення документального підтвердження судових витрат, що зумовить застосування судом правого механізму охопленого пунктом 3 частиною 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України (ухвалення додаткового рішення).
Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 128, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд  

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Власко» (Україна, 61009, Харківська область, місто Харків, вулиця Достоєвського (теперішнє найменування топоніму – вулиця Силікатна), будинок 16, ЄДРПОУ 34326755) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Ротормаш» (України, 61060, Харківська область, місто Харків, проспект Льва Ландау, будинок 171, ЄДРПОУ 37385017) збитки у розмірі вартості пресс-форми на деталь корпусу РМ 044.00.001 (комплект ТОМ 1206) в розмірі 179 000,00 грн, а також судовий збір в сумі 2 422,40 грн.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України. 
Повне рішення складено "16" червня 2026 р. 

Суддя		В.С. Юрченко