ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року
м. Київ
справа № 347/576/25
провадження № 61-2429св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): Пархоменка П. І. (суддя - доповідач), Гудими Д. А., Краснощокова Є. В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 ,
на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 19 січня 2026 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Пнівчук О. В., Томин О. О.
у цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 (далі - позивачі),
до
відповідача Військової частини НОМЕР_1  (далі - військова частина, відповідач)
про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті фізичної особи,
ухвалив постанову про таке:
I. Вступ
1. У березні 2025 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті фізичної особи.
2. Відповідач заперечував проти позову.
3. Суд першої інстанції позов задовольнив. Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову повністю.
4. Позивачі оскаржили постанову апеляційного суду в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказали те, що апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду, перелік яких навели у касаційній скарзі.
5. Ключовим питанням у спірних правовідносинах є те, чи наявні підстави для компенсації моральної шкоди у випадку задоволення цивільного позову про компенсацію моральної шкоди у кримінальному провадженні.
6. Оскаржуване судове рішення переглядається в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.
II. Короткий зміст позовних вимог
7. Позов обґрунтований так:
- чоловік позивачки та батько неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_4 з 31 березня 2023 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія-слюсаря відділення технічного обслуговування взводу забезпечення самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини;
- також у цій військовій частині проходив військову службу ОСОБА_5 на посаді командира відділення технічного обслуговування взводу забезпечення самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини;
- військова частина виконувала завдання за призначенням на території Донецької області держави України, пов`язані із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України;
- 28 березня 2024 приблизно о 02 год 40 хв між командиром відділення ОСОБА_5 та старшим солдатом ОСОБА_4 виник конфлікт на підґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході якого ОСОБА_5 канцелярським ножем, який використовував при ремонті автомобіля, наніс один удар ОСОБА_4 в область лівого стегна. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер;
- вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2024 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК), і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з ізоляцією засудженого та поміщенням його до кримінально-виконавчої установи закритого типу;
- цим вироком встановлено факт перебування ОСОБА_5 у складі військової частини НОМЕР_1 , несення ним військової служби та прямий причинний зв`язок між нанесеними ОСОБА_4 травмами із його загибеллю;
- у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 його дружина та малолітній син, що фактично залишились без чоловіка та батька, зазнали глибоких моральних, фізичних та душевних страждань внаслідок непоправної та невідворотної смерті останнього;
- завдавачем шкоди позивачам є ОСОБА_5 . Оскільки військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, перебуваючи у службових відносинах з відповідачем у справі, то саме на відповідача покладено обов`язок відшкодування завданої моральної шкоди.
8. Враховуючи викладене, позивачі просили суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 по 2 000 000,00 грн кожному в рахунок відшкодування моральної шкоди.
III. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
9. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 14 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 1 000 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 як законного представника малолітнього ОСОБА_3 1 000 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто із військової частини 15 140,00 грн судового збору.
10. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що перебування військовослужбовця на військовій службі є виконанням службових обов`язків, а тому в розумінні положень статті 1172 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за заподіяння шкоди під час виконання таких службових обов`язків відповідальність несе юридична особа, з якою такий військовослужбовець перебував у службових правовідносинах. Отже, військова частина НОМЕР_1 є належним відповідачем щодо вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок смерті ОСОБА_4 .
11. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із негативних наслідків вчиненого злочину, що мають незворотній характер, оскільки втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню, суд врахував суб`єктивне ставлення позивачів до передчасної втрати чоловіка та батька малолітньої дитини, їх душевні страждання, викликані необхідністю докладати зусиль для організації подальшого життя, що відновлення попереднього стану їх життя є неможливим, відтак дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі по 1 000 000,00 грн кожному з позивачів.
ІV. Короткий зміст постанови апеляційного суду
12. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 19 січня 2026 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
13. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що:
- вироком суду, який набрав законної сили, у кримінальній справі вже вирішено питання про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_4 , стягнуто з ОСОБА_5 , який вчинив кримінальне правопорушення, на користь ОСОБА_1 300 000,00 грн моральної шкоди та на користь ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 , 500 000,00 грн моральної шкоди;
- суд першої інстанції не врахував, що позивачка, звертаючись до суду з цим позовом, також просила стягнути на її користь моральну шкоду, заподіяну їй смертю чоловіка ОСОБА_4 , тобто фактично просила здійснити подвійне стягнення грошових коштів на відшкодування цієї шкоди, що чинним законодавством не передбачено.
V. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальненні доводи особи, яка її подала
14. У касаційній скарзі позивачка просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
15. Касаційна скарга мотивована таким:
- апеляційним судом допущено неправильне застосування норм матеріального права (статті 1172, 1190 ЦК) та порушення норм процесуального права (частина четверта статті 263 ЦПК);
- саме відповідач первинно винний у смерті ОСОБА_4 , оскільки військовою частиною допущено службову недбалість, яка полягала у слабкому контролі за підлеглими, що стало причиною відповідного конфлікту та смерті ОСОБА_4 ;
- матеріалами справи доведено, що у смерті ОСОБА_4 винний не лише ОСОБА_5 , а й відповідач;
- апеляційний суд застосував висновки Верховного Суду у справі № 578/1357/21, які не є застосовними до цієї справи, оскільки в рамках даної справи доведено, зокрема письмовими доказами, наявність вини саме відповідача, а під час розгляду справи № 578/1357/21 стороною позивачів такого факту доведено не було;
- поряд з цим, висновки Верховного Суду у справі № 578/1357/21підлягали б застосуванню до цієї справи тільки у разі, якщо позивачами заявлялась вимога про стягнення ОСОБА_5 моральної шкоди, а не з іншого завдавача - військової частини;
- крім цього, вказана постанова на момент прийняття рішення судом першої інстанції фактично не була прийнята, а тому і питання щодо її врахування чи неврахування сторонами, як і судом, не вирішувалось, і відповідно відповідач на її врахуванні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не наголошував;
- застосування до подібних за змістом правовідносин положень статті 1172 ЦК, а також висновок про відповідальність військової частини за завдану їївійськовослужбовцем шкоду узгоджується з практикою Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 592/4160/17;
- відтак, обставини, встановлені вироком, мають преюдиційне значення у цій справі, що відповідає позиції Верховного Суду,викладеній у постанові від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14-ц;
- суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнівсудового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 вересня 2022 року у справі № 640/10625/21, від 29 вересня 2021 року у справі № 369/11118/17, від 08 листопада 2022 року у справі № 457/174/16-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 522/4958/16-цта від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17;
- у випадку завдання шкоди відповідальність можлива не лише завдавача, але й юридичних осіб, які на відповідній правовій підставі перебувають із ним у відносинах, як у даній справі перебування відповідача та ОСОБА_5 у трудових (службових) відносинах. Близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (пункти 31, 32);
- у цій справі підлягає застосуванню доктрина «плодівотруйного дерева», оскільки слабкий контроль за підлеглими офіцерами та сержантами і самоусунення від виконання своїх службових обов`язків командуванням військової частини мало результатом те, що ОСОБА_5 наніс ОСОБА_4 тілесне ушкодження, яке призвело до загибелі останнього;
- Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц дійшла висновку, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК тазмісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захистусуб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони завдані, в якій грошовій сумі позивач оцінює завдану йому шкоду, та з чого він при цьому виходить;
- позивачі вважають, що рішення суду першої інстанції ухвалене ізврахуванням норм матеріального права та дотриманням нормпроцесуального права, а висновки, що викладені в ньому, повністю ґрунтуються на вимогах ЦПК, що давало підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення- без змін.
VІ. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
16. 24 березня 2026 року представник відповідача подав відзив на касаційну скаргу та навів такі мотиви для відмови в її задоволенні:
- касаційна скарга зводиться до переоцінки доказів, власного тлумачення норм матеріального права;
- судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що позивачі у даній справі вже звертались до суду в межах кримінального провадження про стягнення моральної шкоди, і вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області встановлено особу, яка має відшкодувати моральну шкоду, та розмір такого відшкодування;
- пред`явлення позовної заяви до військової частини про відшкодування моральної шкоди суперечить частині сьомій статті 128 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки позивачі вже подавали цивільний позов у кримінальному провадженні, що розглядалось Слов`янським міськрайонним судом Донецької області.
VІІ. Рух справи
17. 25 лютого 2026 року представник позивачки подав касаційну скаргу.
18. Ухвалою від 10 березня 2026 року відкрито касаційне провадження.
19. Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 20 березня 2026 року.
VІІІ. Встановлені судами обставини
20.  ОСОБА_1 перебувала у шлюбі із ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.
21. Шлюб укладено 10 листопада 2018 року, про що Івано-Франківським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області зроблено актовий запис № 2486. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
22.  ОСОБА_4 з 31 березня 2023 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія-слюсаря відділення технічного обслуговування взводу забезпечення самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 .
23. Згідно з копією свідоцтва про смерть, виданого Косівським відділом ДРАЦС 10 квітня 2024 року, актовий запис № 130, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Микільському Краматорського району Донецької області.
24. Під час несення військової служби у військовій частині НОМЕР_1 28 березня 2024 року в АДРЕСА_1 між солдатом ОСОБА_4 та командиром відділення ОСОБА_5 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_5 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_4 , від яких останній помер.
25. Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2024 у справі № 243/6356/24 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КК, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з ізоляцією засудженого та поміщенням його до кримінально-виконавчої установи закритого типу.
26. Цивільний позов ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн та на користь ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_1 , моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн.
27. Вироком встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проходили військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Проте в порушення вимог нормативних актів сержант ОСОБА_5 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив злочин проти життя та здоров`я ОСОБА_4 , а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Смерть ОСОБА_4 настала від колото-різаного поранення лівого стегна з ушкодженням судин, яке ускладнилось зовнішньою кровотечею, недокрів`ям внутрішніх органів, набряком головного мозку та легень. Між спричиненими тілесними ушкодженнями та причиною смерті ОСОБА_4 є прямий причинний зв`язок.
28. За фактом смерті військовослужбовця, призваного по мобілізації старшого солдата ОСОБА_4 , військовою частиною НОМЕР_1 проведено службове розслідування.
29. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26 квітня 2024 року службове розслідування визнано завершеним. Факт смерті військовослужбовця, призваного по мобілізації старшого солдата ОСОБА_4 , внаслідок зовнішньої кровотечі, колото-різаного поранення лівого стегна з ушкодженням судин внаслідок нападу з використанням гострого предмета з метою вбивства чи нанесення ушкодження, під час перебування ОСОБА_4 в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується висновком експерта від 28 березня 2024 року № 219, доведено та визнано таким, що стався під час проходження військової служби та не пов`язаний з виконанням військового обов`язку військової служби в Збройних Силах України по захисту Батьківщини.
30. Начальнику фінансово-економічної служби - головному бухгалтеру управління військової частини наказано здійснити нарахування за заявою членів сім`ї померлого старшого солдата ОСОБА_4 , виплатити належне померлому грошове забезпечення, включаючи види грошових компенсацій та винагород, передбачених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260.
ІХ. Позиція Верховного Суду
31. Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 6) та даючи відповідь на ключове питання (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає таке.
32. Цей спір пов`язаний із відшкодуванням моральної шкоди (див. пункти 7-8).
33. Особливістю спірних правовідносинах є те, що позивачам було компенсовано моральну шкоду заподіювачем в рамках кримінального провадження (див. пункт 24). У цій справі позивачі просили компенсувати моральну шкоду відповідачем - військовою частиною (див. пункт 8) як відповідальною особою за дії військовослужбовця.
34. Верховний Суд звертає увагу на те, що завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК).
35. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК).
36. Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
37. Тлумачення статті 23 ЦК свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22).
38. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
39. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК).
40. В свою чергу згідно з частиною першою статті 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
41. Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду), так і певних спеціальних умов. До таких спеціальних умов належать: перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою-роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків.
42. Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та її результатом, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою (див. постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
43. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частина п`ята статі 23 ЦК).
44. З іншої сторони, відповідно до частини першої статті 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
45. Згідно з частиною першою статті 129 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
46. Відповідно до частини сьомої статті 128 ЦПК особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
47. У цій справі встановлено, що позивачі, звертаючись із цивільним позовом у кримінальному провадженні, пред`явили вимоги до ОСОБА_5 та просили стягнути з нього моральну шкоду, заподіяну смертю ОСОБА_4 , на користь дружини та малолітнього сина останнього по 2 000 000,00 грн (див. пункти 23-25).
48. Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2024 року, який набрав законної сили стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн та на користь ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_1 , моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн (див. пункт 26).
49. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції правильно врахував, що рішенням суду, яке набрало законної сили, стягнуто на користь позивачів грошову компенсацію (відшкодування) моральної шкоди, завданої смертю чоловіка ОСОБА_4 .
50. За змістом частини першої статті 1172 ЦК роботодавець не є учасником деліктних відносин, якщо шкоду завдав його працівник. Припис цієї частини сконструйований так, що роботодавець несе відповідальність за дії іншої особи - його працівника, якщо той завдав шкоду під час виконання ним трудових (службових) обов`язків.
51. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).
52. Таким чином, за змістом частини першої статті 1172 та частини першої статті 1191 ЦК роботодавець, який відшкодував шкоду, завдану його працівником під час виконання ним трудових (службових) обов`язків, має право регресу до цього працівника.
53. У цій справі позивачі у межах кримінального провадження вже звернулися з вимогою про відшкодування шкоди безпосередньо до особи, яка завдала шкоду, і суд у вироку в тому провадженні вирішив питання про це відшкодування. У зв`язку із чим суд апеляційної інстанції обґрунтовано виснував, що, задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди у цій справі, суд першої інстанції не врахував, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом, також просила стягнути на її користь моральну шкоду, заподіяну їй смертю чоловіка ОСОБА_4 , тобто фактично просила повторно стягнути грошові кошти на відшкодування цієї шкоди за те саме діяння ОСОБА_5 , що чинним законодавством не передбачено.
54. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постанові від 03 грудня 2025 року у справі № 578/1357/21.
55. Доводи касаційної скарги щодо неможливості врахування висновків Верховного Суду у справі № 578/1357/21 (див. пункт 15), оскількивказана постанова на момент ухвалення рішення судом першої інстанції фактично не була ухвалена, відхиляються. Апеляційним судом в цілому правильно застосовано відповідні норми матеріального і процесуального права до спірних правовідносин.
При цьому, виходячи із змісту статей 2, 263, 367, 400, 416 ЦПК та практики Верховного Суду (див. пункт 58 постанови Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі № 910/5953/17), за загальним правилом висновки Верховного Суду застосовуються ретроспективно.
56. Посилання в касаційній скарзі на необхідність застосування доктрини «плодів отруйного дерева» (fruit of the poisonous tree) є необґрунтованим, оскільки вона не характерна для змагального цивільного процесу.
57. Ця доктрина була сформована у судовій практиці США. Так у справі «Silverthorne Lumber Со. v. US» (1920) Верховний Суд США встановив, що будь-які докази отримані в результаті незаконного обшуку не можуть використовуватися в суді.
58. Також доктрина «плодів отруйного дерева» знайшла своє втілення у практиці Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Цей суд вказував, що хоча вирішення питання про допустимість доказів є прерогативою національних судів, а роль ЄСПЛ обмежується оцінюванням загальної справедливості провадження, докази, здобуті за допомогою заходу, який визнано таким, що суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, потребують окремого підходу.
Застосування описуваної доктрини можна побачити в багатьох рішеннях ЄСПЛ, які переважно стосувались кримінального аспекту (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Gafgen v. Germany», «Шабельник проти України (№2)», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України» (№2)).
59. В національному правозастосуванні Касаційний кримінальний суд висновував те, що у кримінальному процесуальному законі дана доктрина має своє правове втілення у положеннях частини першої статті 87 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (див. постанову Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 539/1636/16-к).
60. Проте, особливостями доказування в цивільному процесі є те, що ЦПК не містить загальної норми про недопустимість доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а саме доказування ґрунтується на тому, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 78 ЦПК) та при вирішенні спору враховує достатність доказів, тобто тих, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК).
61. Отже, відповідна доктрина не застосовується у цивільному процесі (див. постанову Верховного Суду від 25 грудня 2023 року у справі № 161/5528/19).
62. Враховуючи встановлені у справі обставини, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову.
63. Враховуючи характер спірних правовідносин та застосовані апеляційним судом норми права, наведена в касаційній скарзі практика Верховного Суду (див. пункт 15) не свідчить про застосування норм права у цій справі без урахування висновків, що містяться у перелічених позивачем постановах.
64. Аналізуючи питання обсягу дослідження заявлених сторонами доводів по суті спору та їх відображення в судових рішеннях, а також питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин.
X. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
65. Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.
66. Незгода позивача із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК).
67. Апеляційний суд належним чином з дотриманням норм статті 89 ЦПК щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК щодо законності та обґрунтованості рішення суду повно і всебічно встановив обставини справи та правильно вирішив спір.
68. За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, а тому її слід залишити без задоволення, що відповідатиме частині третій статті 401 та статті 410 ЦПК.
Із цих підстав, 
керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд 
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
2. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 19 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 Судді:П. І. Пархоменко Д. А. Гудима Є. В. Краснощоков