Справа № 344/21779/25 
Провадження № 2/344/2126/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ЗАОЧНЕ
14 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області
в складі: головуючого – судді Антоняка Т.М.,
секретаря Чабанюк Ю.Б.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Фреїшин В.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Івано-Франківська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Науково виробнича фірма «Елітфіто» про визнання трудових відносин припиненими, стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення, зобов`язання нарахувати та сплатити єдиний внесок, передбачений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»,- 

В С Т А Н О В И В: 
ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до Приватного підприємства «Науково виробнича фірма «Елітфіто» про визнання трудових відносин припиненими, стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення, зобов`язання нарахувати та сплатити єдиний внесок, передбачений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що наказом директора Дзюбанюка Н.О. № 36/10/2014-К від 20.10.2014 ОСОБА_1 прийнято на роботу на підприємство ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» на посаду фасувальника, що підтверджується також записом у трудовій книжці № 8 від 20.10.2014. З часу прийняття на роботу до 15.07.2021 позивачкою належним чином виконувались покладені на неї трудові обов`язки. Однак з травня 2021 року у ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» перед ОСОБА_1 виник борг із сплати заробітної плати, що підтверджується довідкою про заборгованість від 15.07.2021. Зокрема, на дату видачі довідки заборгованість становила 30800 грн по заробітній платі та 29733,63 грн - компенсація за невикористані відпустки.
У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 01.07.2021 звернулася із заявою до ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» про звільнення її з займаної посади за власним бажанням з 15.07.2021 року. Окрім цього, ОСОБА_2 звернулася з позовною заявою до ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» про стягнення на її користь заборгованості із заробітної плати у розмірі 60533,63 грн та середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку у розмірі 23307,93 грн. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 вересня 2021 року у справі № 344/11599/21 позов задоволено частково. Стягнуто з ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 30800,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до довідки про заборгованість від 15 липня 2021 року нарахований та невиплачений борг підприємства по заробітній платі становить 30800,00 грн, що не спростовано відповідачем. А тому позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтована. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні докази щодо звільнення позивачки з роботи. Будь-яких позовних вимог з цього приводу позивачем не пред`явлено. У зв`язку з цим, місцевий суд не вбачав підстав для стягнення з ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» суми компенсації невикористаної відпустки у розмірі 29 733, 63 грн та суми середнього заробітку згідно статті 117 КЗпП України. Вказане рішення залишено в силі постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25.11.2021 у справі № 344/11599/21. У постанові зазначено, що дійсно 01 липня 2021 року ОСОБА_1 написала на ім`я керівника ПП «Науково виробнича фірма «Елітфіто» заяву про звільнення її з 15 липня 2021 року із займаної посади за власним бажанням. У той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що 15 липня 2021 року чи в інший день позивачку звільнено з роботи і в роботодавця виник обов`язок щодо виплати всіх належних при звільненні сум, а позивачка не заявляла окремих вимог про зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення. Колегія суддів зауважила, що в разі порушення права щодо відмови відповідача звільнити за власним бажанням, позивачка не позбавлена можливості на звернення до суду із відповідним позовом. Разом з тим, вимоги про виплату грошової компенсації за невикористані відпустки та стягнення у зв`язку з цим, середнього заробітку підлягають вирішенню у випадку непроведення такого розрахунку при звільненні. 
Зазначено, що єдиним засновником, кінцевим бенефіціаром, а також директором ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» є ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою від 11.11.25. Однак, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 23.03.2021, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Івано-Франківську у віці 70 років. Відповідно до Довідки № 61/01-16 від 05.08.2025 Приватного нотаріуса Данилів Тамари Дмитрівни, у її провадженні перебуває спадкова справа № 15/21, заведена 08.04.2021, номер в Спадковому реєстрі № 67474933, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заяви будь-кого із спадкоємців щодо отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого, а саме на корпоративні права на ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто», що входять до складу спадщини, у спадковій справі відсутні. Відтак, Свідоцтва про право на спадщину за законом на майнові права ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» не видавалися. 
З огляду на наведене, не дивлячись на те, що ОСОБА_1 написала на ім`я керівника ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» заяву про звільнення, її з 15 липня 2021 року із займаної посади за власним бажанням, однак в зв`язку із смертю керівника, наказу про її звільнення видано не було та відповідного запису у трудовій книжці не здійснено. Заява про звільнення не розглянута, питання про припинення трудових відносин роботодавцем не вирішено. Таким чином, позивач здійснила усі заходи, спрямовані на інформування роботодавця про бажання припинення трудових відносин, у визначений строк та у визначений законом спосіб. 
З індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, ОК-7, відомостей з державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 28 липня 2025 року вбачається, що ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» здійснювалося нарахування заробітної плати ОСОБА_1 , відрахування податку з прибутку, військового збору, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з жовтня 2014 року по березень 2021 року. Також, заробітна плата за період до 15.07.2021 стягнута згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 16 вересня 2021 року у справі № 344/11599/21. Однак, відрахування податку з прибутку, військового збору, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 01.04.2021 15.07.2021 не здійснені.
Вказується на те, що позивачка не могла подати в органи Центру зайнятості документів щодо роботодавця фізичної особи, у тому числі про його смерть, оскільки працювала на ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто», а не в її засновника ОСОБА_3 , як фізичної особи. Відповідно, правовідносини між позивачкою та ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» не регулюються п. 8-1 ст. 36 КЗпП України та «Порядком припинення трудового договору у разі смерті роботодавця - фізичної особи або набрання законної сили рішенням суду про визнання такої фізичної особи безвісно відсутньою чи про оголошення її померлою», а звільнення на підставі даної статті безпідставне. Адже, на відміну від ФОПів, смерть єдиного засновника не припиняє господарської діяльності підприємства. Більше того, Центр зайнятості, звільнивши ОСОБА_1 за п. 8-1 ст. 36 КЗпП України, не повідомив її про це. А під час розгляду звернення її було поінформовано про неможливість звільнити її без наказу директора підприємства та необхідність звернутися з даного приводу до суду. Письмової відповіді на звернення вона не отримувала та відповідного запису в трудовій книжці не здійснено.
24.11.2025, у відповідь на адвокатський запит щодо надання документів, на підставі яких звільнено позивачку з займаної посади в ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто», від Івано-Франківського обласного центру зайнятості отримано лист №3085-07.1/28-25, у якому зазначається, що 21.11.2025 Івано-Франківською філією Івано-Франківського обласного центру зайнятості надіслано в електронній формі інформацію до Пенсійного фонду України та ДПС щодо визнання недійсною заяви про припинення трудового договору ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» з працівником ОСОБА_1 та в електронній формі отримано відповідь про те, що дані завантажені до Реєстру застрахованих осіб. Відтак, запис про звільнення позивачки 30.04.2025 з роботи в ПП «Науково виробнича фірма «Елітфіто» на підставі п. 8-1 ст. 36 КЗпП України анульовано та вона вважається такою, що перебуває у трудових відносинах з відповідачем на дату звернення з позовом до суду.
З огляду на вищезазначене, позивачка просить: визнати трудові відносини між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Науково-виробнича фірма «Елітфіто», які виникли на підставі наказу № 36/10/2014-К від 20.10.2014 року, припиненими з 01.12.2025 року, у зв`язку із звільненням з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України; стягнути з Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення в сумі 734753,6 грн та компенсацію невикористаної відпустки в сумі 29733,63 грн; зобов`язати Приватне підприємство «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» нарахувати та сплатити єдиний внесок, передбачений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», за період з 01.04.2021 по 28.11.2025 включно за ОСОБА_1 , виходячи з розміру нарахованої та виплаченої заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) за вказаний період, але не менше розміру мінімального внеску; стягнути з відповідача судові витрати понесені по справі, в тому числі витрати на правничу допомогу та витрати по сплаті судового збору.
Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просять їх задовольнити. Не заперечують щодо заочного розгляду справи.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що наказом директора Дзюбанюка Н.О. №36/10/2014-К від 20.10.2014 ОСОБА_1 прийнято на роботу на підприємство ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» на посаду фасувальника, що підтверджується також записом в трудовій книжці № 8 від 20.10.2014.
01.07.2021 ОСОБА_1 звернулася із заявою до ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» про звільнення її з займаної посади за власним бажанням з 15.07.2021 року.
ОСОБА_2 звернулася з позовною заявою до ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» про стягнення на її користь заборгованості із заробітної плати в розмірі 60533,63 грн та середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку в розмірі 23307,93 грн.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 30 800,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. З ОСОБА_1 на користь держави стягнуто 500,00 грн судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до довідки про заборгованість від 15 липня 2021 року нарахований та невиплачений борг підприємства по заробітній платі становить 30 800,00 грн, що не спростовано відповідачем. А тому позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтована. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні докази щодо звільнення позивачки з роботи. Будь-яких позовних вимог з цього приводу позивачем не пред`явлено. У зв`язку з цим, місцевий суд не вбачав підстав для стягнення з ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» суми за невикористані відпустки та суми середнього заробітку згідно статті 117 КЗпП України.
Вказане рішення залишено в силі постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25.11.2021 у справі № 344/11599/21. 
У постанові суду апеляційної інстанції зазначено, що 01 липня 2021 року ОСОБА_1 написала на ім`я керівника ПП «Науково виробнича фірма «Елітфіто» заяву про звільнення її з 15 липня 2021. В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що 15 липня 2021 року чи в інший день позивачку звільнено з роботи і в роботодавця виник обов`язок щодо виплати всіх належних при звільненні сум, а позивачка не заявляла окремих вимог про зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення.
Колегія суддів зауважила, що в разі порушення права щодо відмови відповідача звільнити за власним бажанням, позивачка не позбавлена можливості на звернення до суду із відповідним позовом. Разом з тим, вимоги про виплату грошової компенсації за невикористані відпустки та стягнення у зв`язку з цим, середнього заробітку підлягають вирішенню у випадку непроведення такого розрахунку при звільненні.
Як вбачається з довідки від 11.11.2025, єдиним засновником, кінцевим бенефіціаром, а також директором ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» є ОСОБА_3 .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 23.03.2021, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Івано-Франківську у віці 70 років.
Відповідно до Довідки № 61/01-16 від 05.08.2025 приватного нотаріуса Данилів Тамари Дмитрівни, у її провадженні перебуває спадкова справа № 15/21, заведена 08.04.2021, номер у Спадковому реєстрі № 67474933, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заяви будь-кого із спадкоємців щодо отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого, а саме на корпоративні права на ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто», що входять до складу спадщини, у спадковій справі відсутні. Відтак, Свідоцтва про право на спадщину за законом на майнові права ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» не видавалися.
З долучених індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, ОК-7, відомостей з державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 28 липня 2025 року вбачається, що ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» здійснювалося нарахування заробітної плати ОСОБА_1 , відрахування податку з прибутку, військового збору, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з жовтня 2014 року по березень 2021 року. Також, заробітна плата за період до 15.07.2021 стягнута згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 16 вересня 2021 року у справі № 344/11599/21. Однак, відрахування податку з прибутку, військового збору, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 01.04.2021 15.07.2021 не здійснені.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 55 Конституції України гарантований захист судом прав і свобод людини і громадянина.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, ч. 1 ст. 3 КЗпП України.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа), зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
У п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Стаття 38 КЗпП України передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
У paзi, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місцe проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в iншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом ciм`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з iншиx поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Розірвання трудового договору за ст. 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.
Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 545/2544/13 (провадження № 61-678св17), від 04.05.2022 у справі № 761/16900/21 (провадження № 61-12562св21).
Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені у ст. 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.10.2025 висловила позицію у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) щодо розрахунку із працівником у день його звільнення, зокрема ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
На підставі аналізу наведених норм права можна дійти такого висновку. Законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо).
Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої ст. 117 КЗпП України.
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до ст. 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Зважаючи, що період вимушеного прогулу розпочався з 16.07.2021, то два останні місяці роботи позивачки – травень та червень 2021 року, сумарна заробітна плата за які становить 12200 + 12400 = 24600 грн, а кількість робочих днів 18 (травень 2021) + 20 (червень 2021)= 38. З огляду на наведене, середньоденна заробітна плата складає 24600 грн/ 38 робочих дні = 647,36 грн.
Як встановлено судом, під час трудових відносин сторін у справі, у порушення вимог ст. 115 КЗпП України, відповідачем не здійснювалось нарахування та виплата заробітної плати позивачу, внаслідок чого утворилась заборгованість за період з 16.07.2021 року по 28.11. 2025 року, що складає 118 робочих днів в 2021 році + 257 робочих днів в 2022 році + 260 робочих днів в 2023 році + 262 робочих дня в 2024 році + 238 робочих дні в 2025 році = 1135 робочих дні. 
Отже, 1135 робочих дні вимушеного прогулу х 647,36 грн (середньоденна заробітна плата) = 734 753, 60 грн, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки.
Також, на користь позивачки слід стягнути суму компенсація невикористаної відпустки у розмірі 29733,63 грн.
Відповідно до ст. 253 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. 
Згідно ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
Статтями 14, 15 Закону передбачено, що страхувальниками та платниками страхових внесків до солідарної системи за застрахованих осіб є роботодавці. 
Стаття 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає, що страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; застрахована особа фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. 
Згідно з частиною четвертою статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. 
Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що єдиний внесок нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці» та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. 
Відповідно до частини 12 статті 9 Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу). 
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. 
Як встановлено під час розгляду справи, за час перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ПП «Науково-виробнича фірма «Елітфіто», останнім не сплачено єдиний соціальний внесок з нарахованої та виплаченої заробітної плати за рішенням суду за період з 01.04.2021 - по 15.07.2021, а також за весь період вимушеного прогулу з 16.07.2021 року по 28.11. 2025 року, що є порушенням прав позивача і це право підлягає захисту в судовому порядку. 
Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази у їх сукупності та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що позивач позбавлена можливості звільнитися у встановленому законодавством порядку за ст. 38 КЗпПУ, не має можливості розірвати укладений між ним та відповідачем трудовий договір за власною ініціативою, що порушує її конституційні права, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
А відтак, з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені нею витрати на оплату судового збору у розмірі 1937,92 грн.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Враховуючи вимоги, викладені у заяві, представник позивача просить вирішити питання про судові витрати шляхом стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу.
На підтвердження наданої позивачу правничої допомоги до матеріалів справи долучено копію Договору № 12 про надання правової допомоги від 25.04.2025, укладеного між адвокатом Фреїшин Валерією Ярославівною (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт), умовами якого обумовлено, що за надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар в сумі 5000 грн (аванс 1000 грн + 4000 грн).
Положеннями ч. 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У п.п. 113-117 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бєлоусов проти України» від 07.11.2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 22.01.2021 року у справі № 925/1137/19 зазначив, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. 
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.
Визначаючи розмір судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача, суд виходить з того, що позов задоволено, а тому стягненню з відповідача на користь позивача, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 15, 60, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, - 
В И Р І Ш И В :
Позов задовольнити.
Визнати трудові відносини між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Науково-виробнича фірма «Елітфіто», які виникли на підставі наказу № 36/10/2014-К від 20.10.2014 року, припиненими з 01.12.2025 року, у зв`язку зі звільненням з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. 
Стягнути з Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення у сумі 734 753,60 грн та компенсацію невикористаної відпустки у сумі 29733,63 грн. 
Зобов`язати Приватне підприємство «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» нарахувати та сплатити єдиний внесок, передбачений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», за період з 01.04.2021 по 28.11.2025 включно за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), виходячи з розміру нарахованої та виплаченої заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) за вказаний період, але не менше розміру мінімального внеску. 
Стягнути з Приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «Елітфіто» на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені по справі: 1937 грн 92 коп. судового збору та 5000 грн витрат на правничу допомогу.
Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача. 
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст рішення складено та підписано 18.05.2026 року.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: Приватне підприємство «Науково виробнича фірма «Елітфіто» (адреса: Івано-Франківська область, Івано-Франківський район, м. Івано-Франківськ, вул. Івасюка, 58/66, код ЄДРПОУ 36997530).

Суддя Антоняк Т.М.